Ридли Пиърсън
Светкавично бягство

Превод от английски: Михаела Димитрова, 2006

chitanka.info

На Марсел

Специални благодарности на Лорел Шейпър Уолтърс, Дейвид Уолтърс и Марсел за няколкократното изчитане на ръкописа; на Пол Кени за това, че винаги бе готов да помогне; на Ед Стаклър за търпението и безбройните редакции; на Леели Уелс, редактора ми от „Хиперион“; на Ал Зукерман, приятел, редактор и агент; на Ейми Бърковър от „Райтърс Хаус“; на Матю Шнайдер; Сюзън Стайгър; на Карин Маак, Боб Милър, Елън Арчър, Джейн Коминс и Кейти Уейнрайт от „Хиперион“. Благодаря също така на Нанси Литцингер и Луиз Марш за ежедневната им помощ.

За оказаната помощ по отношение на детайлите благодаря на Анди Хамилтън, адвокат; на Ерик Робъртсън, шериф в щата Вашингтон, и на останалите, предпочели да останат анонимни.

Пролог

Шест години по-рано.

Четирийсет и първият ден беше последният им заедно.

Роланд Ларсън стърчеше в кабината на обществения телефон на отбивката за камиони, на ръба на лудостта от денонощното бдение за сигурността й и забраната за всяка близост с нея. Възнамеряваше да й се обади. Тайничко й бе подхвърлил своя мобилен телефон и сега набираше собствения си номер; притаила дъх, тя му отвърна, шепнейки заради неудобното място, което обитаваше — кабината в задната част на автобуса, паркиран трийсетина метра по-надолу.

— Не издържам повече — каза тя.

Той усети, че се възбужда от пресипналия й глас. Четирийсет и един дни под възможно най-голямо напрежение, а това бе първото оплакване, което бе чул от нея.

— Нас или положението? — попита той.

Хоуп Стивънс бе премествана по три различни повода: първо в една дървена хижа в дивата пустош на Мичиган — място, където Ларсън можеше да си представи как се оттегля някой ден за спокоен живот, напълно различен от настоящия; после в почти изоставена база на военновъздушните сили в Монтана, чиято изолираност от света му напомняше затвор за особено опасни престъпници — място, което твърде добре познаваше; и най-сетне в дизелов автобус, конфискуван от някаква забравена рок група, чийто интериор се отличаваше с декоративно неоново осветление и отразяващи се в огледалния таван маси. В изрисувания от три страни с виолетови изгреви автобус удобно можеха да спят шест души, а през деня се превръщаше в нещо подобно на кафене. Тримата заместник-шерифи, включително и Ларсън, двамата шофьори и свидетелят пътуваха заедно — рядък пример в дългата история на американската Шерифска служба, когато за защита на свидетели се прилагаше стратегията „подвижна мишена“. Последният подобен случай бе спален вагон в средата на седемдесетте.

По ирония на съдбата, колкото повече покушения бяха правени срещу Хоуп Стивънс, толкова по-голяма важност придобиваше тя в очите на правителството. Причината да я пазят не бе изключителната й осведоменост в областта на компютрите, нито нейната красота или острият й език (когато си дадеше труда да говори); причината се криеше в определения брой клетки и вещества в черепа й и информацията, съхранена там. Сега тя живееше като треперещо от страх куче, свило се под верандата и стиснало кокала на истината в челюстите си.

Проблемът на Роланд Ларсън бе, че колкото по-дълго я охраняваше, толкова повече се обвързваше с нея, обвързваше се неистово — положение, непростимо и невъобразимо в очите на висшестоящите, което, ако бъдеше установено, щеше да доведе до преместването му в някое затънтено място, като Северна Дакота или Бъфало. Но редките моменти насаме с нея бяха надделели над всякакво благоразумие.

Само седемнайсет дни след поемането й под защита хижата в Мичиган бе подпалена; в последвалата борба с огъня — балет на сенки сред оранжевите отблясъци на пламъците, бяха ранени двама заместник-шерифи.

Когато в базата на военновъздушните сили в Монтана думите „неизвестни лица“ бяха прихванати от някакъв чиновник в Агенцията за национална сигурност, шерифите бяха инструктирани отново да преместят Хоуп. Ларсън не беше привърженик на бягството, но бе наясно, че заповедите трябва да се изпълняват, и го направи.

Като бивш технически консултант в широкомащабно разследване на случаи с фалшифициране на осигуровки Хоуп бе свързала поредица от средства за заплащане на клинични пътеки с милиони долари от злоупотреба с такси по тях. Имената, които накрая бе предоставила на правосъдието — Дони и Поп Ромеро, а по подразбиране и младият потомък на престъпната фамилия — Рикардо Ромеро, бяха добре известни на федералното звено за борба с организираната престъпност. Семейство Ромеро, прочуто с изобретателността си в административните престъпления в огромен мащаб, също можеше да играе грубо, когато се наложеше. Палежът и престрелката при езерото бяха именно такъв случай. Хоуп бе ценна за правосъдието не само защото бе установила осигурителната измама — схема за точене на пари от „Медикеър“ дълго след като пациентът е починал; по-важното бе, че бе хванала и изпратена от и до семейство Ромеро поредица електронни писма, оказали се договори с наемни убийци. Пет от изпълнителните лица на предизвикалия разследването здравен консорциум бяха споменати в кореспонденцията като доносници, чиито действия застрашават Ромеро. По-късно те бяха открити брутално убити чрез т.нар. сръбско прочистване — клизма с белина, която прогаря вътрешностите на жертвата в продължение на часове, докато близките са вързани и заставени да гледат дългата й агония.

Целта на тази ужасяваща тактика вероятно бе да насочи вниманието към руската мафия, но това изобщо не се получи. ФБР незабавно въведоха семейство Ромеро в списъка на най-издирваните лица, а останалите двама свидетели — Хоуп Стивънс и неназован счетоводител, бяха поставени под охрана.

Писмата бяха унищожени по електронен път и сега съществуваха единствено в паметта на Хоуп. Прокурорите вярваха, че съдебните заседатели ще произнесат присъда, основана главно върху нейните показания. И така, те я прибраха в пъстрия автобус и не й позволяваха да излиза, не рискуваха хората да я забележат и не спираха автобуса, освен за зареждане с гориво и провизии. Тази стратегия я бе опазила жива през последните десет дни и бе причинила на всички вътре тежък пристъп на клаустрофобия. Бяха започнали да обсъждат поредното й преместване, този път в някоя сграда, най-вероятно федерална институция, може би в стаичка в неизползвано крило на затвор или в интензивно болнично отделение. Разполагаха с хиляди тайни вратички, ако зависеше от това, но рядко ги използваха.

— Не можеш ли да направиш нещо? — попита Хоуп. — Да наредиш да спрем пред някой мотел и ти да пазиш стаята ми? Все трябва да има някакъв начин.

— Мога само да предполагам — отвърна Ларсън, — но ми се струва, че някои от момчетата ще се досетят какво се крие зад такава тактика.

Той зърна отражението си в металната облицовка около бутоните на обществения телефон. Едва ли някой би го нарекъл хубавец, макар да се бе случвало, когато бе малък. Беше израснал прекалено едър, за да бъде приятен, твърде корав, за да е красив, също като кученце, превърнало се в страховит пес. Майната й на породата.

Тя се разсмя от другия край на линията, но не точно със свойствения си смях.

— Можеш да се престориш, че получаваш сърдечен пристъп, а аз ще ти приложа дишане, уста в уста — каза Ларсън.

Този път последва малко по-истински смях.

В хижата, а после и в базата на военновъздушните сили те бяха успели да откраднат няколко мига да бъдат заедно, макар не и когато най-много им се искаше — момент, за който и двамата мечтаеха. Разговорът по телефона бе най-многото, на което можеха да се надяват.

— Може да е по-добре така — каза тя, — нали?

— Не. Определено е по-зле.

— Веднага щом дам показания… веднага щом всичко това свърши… ще вляза в Програмата[1] и край. Нали? Изобщо не трябваше да започваме, Ларс.

Свидетелските й показания срещу Дони Ромеро за случая на измама бяха едва началото. Обвиненията в убийство стигаха бавно до съда за година или две, но той имаше достатъчно ум в главата си да не й го спомене. Човек не говори за бъдещето със защитен свидетел; действителността бе много по-жестока, адаптацията много по-сурова, отколкото си представяха. На практика прекъсването на всякакви контакти с предишния живот се оказваше травмиращо и неизбежно бе много по-сложно, отколкото свидетелят си мислеше.

— Нима? — попита той. — Защото аз изобщо не виждам нещата така. Не бих заменил и една минута, прекарана с теб, за нещо друго.

— Ти си безнадежден.

— Аз съм обнадежден[2] — Той се поздрави за играта на думи с името й, макар тя несъмнено да бе чувала това и преди.

Чувствата към нея го бяха връхлетели като стихия — толкова непреодолимо и загадъчно. Когато бяха заедно, се разбираха прекрасно; тя приемаше провокациите му на фона на цялото това безумие; пасваха си. А когато намериш това, което търсиш, не ти се иска да го изпуснеш.

Бяха изминали почти десет минути, откакто бе напуснал автобуса. Членовете на малкия му екип щяха да се питат къде се бави. Бе слязъл уж да уреди сметката, както винаги в брой, но десет минути бяха прекалено много.

— Инстинктът ми подсказва, че ще го измислим някак — излъга той.

Не можеше да си представи как късат — не и преди да са изпробвали границите, до които можеха да стигнат. Бе посещавал семинари за избягване на емоционална обвързаност със свидетел. Братските отношения със свидетел мъж бяха също толкова опасни, колкото това, в което се бяха забъркали с Хоуп. Прецакваха всичко, рискуваха всичко и той много добре го знаеше. Трудно би могло да се стигне до щастлив край. И въпреки това той я насърчаваше да остане при него, докато търсеше някакъв начин да заобиколи нещата, макар да подозираше, че такъв не съществува. Точно сега, след всичко, което бяха преживели заедно, беше невъзможно да я остави да си отиде.

— Ларс — проговори тя отново с хриплив шепот. Отчетливият съскащ звук накара лявата му страна да настръхне. Пропълзя в слабините му и се загнезди там, но мигновено бе пренасочен и проблесна през пукнатината в съзнанието му. Но то го разкодира твърде късно, макар и със секунда: беше гласът на паниката.

— Хоуп?

— О, господи! Линията прекъсна. Автобусът.

Ларсън изпусна слушалката и хукна, залитна по мокрите плочки, докато бързо заобикаляше един ъгъл, пренебрегвайки жълтата предупредителна табела на испански и английски с нарисувани кофа, бърсалка и струя вода. Стовари се тежко. Надигна се с усилие, събори рафт с подредени пакетчета царевичен чипс и се втурна към главния вход. Възмутените викове на касиера потънаха сред бученето по магистралата.

— Роло?

Това бе Трил Хемптън, член на екипа му и колега заместник-шериф. Чу се чаткането на приближаващи стъпки, които отекваха по асфалта. Спринтът на Ларсън бе изпратил сигнал. Хемптън тичаше с широки крачки и вече посягаше към оръжието си.

Ларсън се оказа временно заслепен, показвайки се на слънце. Бяха спирали на твърде много отбивки през последните десетина дни, за да може да си спомни разположението на това място. Бяха паркирали някъде наблизо. Прониза го страх при мисълта целият автобус да е бил похитен, тъй като не го виждаше никъде.

Но точно когато Хемптън го настигна и заобикаляха зданието заедно отляво, Ларсън мярна колонките с дизел и автобуса там, където го бяха паркирали, вклинен сред дълга редица влекачи с по осемнайсет колела.

Хемптън се придвижваше грациозно, макар и невероятно бързо.

Докато се приближаваше, Ларсън огледа автобуса, без да забележи признаци за нещо нередно, и се запита дали не бе изтълкувал погрешно тревогата на Хоуп.

— Какво става? — попита Хемптън без капчица пот по черната си кожа.

Ларсън нямаше намерение да признава, че се е обаждал на Хоуп.

— Просто лошо предчувствие.

— Лошо предчувствие? — запита Хемптън. — Откога това?

Колегата му имаше широк плосък нос, твърде едър за лицето му, и цепната квадратна брадичка, която напомняше на Ларсън за черен Кърк Дъглас.

Той самият не можеше да се нареди сред твърде чувствителните; Хемптън бе разбрал това.

Ларсън търсеше някакво приемливо обяснение затова, че Хоуп бе затворила. Хвана се за първото, което му направи впечатление.

— Защо Бени не се разтъпква?

По-възрастният от двамата им шофьори се оплакваше на всеки, който пожелаеше да го слуша, от силно болезнените си хемороиди. Ларсън го видя, седнал зад волана, през предното стъкло.

— Е, и какво?

Приближиха се. Главата на Бени бе килната неестествено към рамото му, сякаш бе задрямал. Това изглеждаше непривично, защото той рядко спеше, а още по-рядко дремеше.

— Роло? — повика го предпазливо Хемптън, усетил също, че има някакъв проблем.

Хемптън и Ларсън се познаваха от няколко години. Хемптън бе израснал в един от най-ужасните квартали на Ню Хейвън, беше спечелил стипендия за елитно подготвително училище и бе продължил напред, докато не получи дипломата си от университета „Хауърд“. Искаше да стане професионален спортен агент, но по настояване на чичо си бе станал американски шериф, докато чакаше да изскочи нещо по-добро. Оттогава не бе напускал службата.

— Потърси Стъби по радиото — нареди Ларсън. Хемптън се опита да се свърже със Стъбълфийлд, третия шериф, който бе останал в автобуса, но получи в отговор единствено мълчание.

— Мамка му! — изруга Хемптън и ускори крачка. Можеше да се придвижва доста бързо, стига да поискаше.

Сега двамата бяха на около двайсетина крачки от автобуса и Ларсън се насочваше така, че да излезе под остър ъгъл, за да не бъде забелязан пистолетът му — глок, прикрит внимателно.

Инструктира Хемптън:

— Стой отзад. Прикрий се. Ако трябва, стреляй на месо.

— Ясно. — Хемптън се отдалечи, забърза към съседния влекач и зае позиция, която му позволяваше да го използва като прикритие.

Ларсън намери вратата на автобуса затворена — стандартната процедура. Обикновено Бени я отваряше, когато се приближеше, но сега не го направи и това изпрати още един тревожен сигнал в съзнанието му. Плъзна ръка в предния джоб на джинсите си и затършува сред смачканите касови бележки за хладния метален допир на ключовете — резервния комплект за автобуса, който като ръководител на операцията държеше у себе си.

Бени продължаваше да стои неподвижно и не реагираше; Стъби не отговаряше на повикванията по радиото. Но кой би могъл да нахлуе в автобус през единствената врата, при това заключена, и да надвие двама шофьори и един заместник-шериф?

Ларсън долови приглушен шум. Трясъци. Точно когато превърташе ключа, с крайчеца на окото си зърна паркирана зад колонките за дизел щатска полицейска кола и си помисли: Бени би отворил на униформен полицай.

Докато Ларсън отваряше вратата и влизаше, трясъците спряха внезапно. Ларсън усети едновременно вкуса и тръпчивия мирис и разпозна източника — паралитична граната, експлозив, използващ въздушното налягане, за да блокира тъпанчетата и синусите и да остави атакуваните временно глухи и в полусъзнание.

Тесните стълбички, които водеха към мястото на шофьора, му пречеха да разгледа салона на автобуса. Видя единствено Бени, чиято риза бе подгизнала от кръв. Първата преценка на Ларсън беше, че на човека му е текнала кръв от носа — типично за паралитичните гранати. Но тогава забеляза прецизната линия под челюстта му, точно като хирургически срез. Изцъклените очи и застиналият поглед говореха недвусмислено: Бени бе мъртъв.

Все още с пистолет в ръка, Ларсън се сниши, изкачвайки стъпалата на автобуса, готов за сблъсък. Трясъците, които бе дочул, идваха от нечии отчаяни опити да проникне през бронираната врата в кабината на Хоуп. Отляво, зад сгъваемата маса видя Стъби — в безсъзнание или мъртъв. Кланси, другият шофьор, седеше изправен на тапицирания стол; главата му бе килната назад. Играта на джин-руми[3] между двамата бе прекъсната внезапно. По Кланси нямаше следи от кръв и рани.

Нямаше следа и от представителя на властта, пътеката със спални кабинки от двете страни бе празна.

Един от стиковете за голф на Стъби лежеше пречупен пред вратата на кабината в дъното, която изглеждаше невредима и говореше, че Хоуп е в безопасност — повод за огромно облекчение. Нашественикът се бе опитал да използва стика, за да разбие вратата.

Съществуваше само един ключ за тази врата, скрит в тайник в отсека на двигателя. Ларсън се придвижи напред.

Стовари се тежко, когато нечия силна ръка го сграбчи за глезена и го дръпна. Пистолетът се удари в килима и отскочи встрани. Въздухът му излезе и той усети замайване.

Натрапникът бе жилав мъж с мълниеносни реакции. Сграбчи Ларсън за косата и дръпна, но той се претърколи наляво, избягвайки острието, насочено към гърлото му. То обаче засегна дясното му рамо. Ларсън се освободи, скочи напред и грабна оръжието си. Извъртя се и произведе три бързи изстрела. Два от тях попаднаха в огледалния таван, който рухна на парчета и сребристата вихрушка го заслепи.

Силен удар го улучи в челюстта и главата му се отметна назад. Неволно стреля отново. Натрапникът се просна върху му и той осъзна, че един от изстрелите е попаднал в него. Сграбчи мъжа и усети раздирането на плат. Униформа. Ларсън се мъчеше да се измъкне, но раненият не му позволяваше да се добере до оръжието си. Отблъсна го, но заради раната в рамото ръката му увисна безпомощно, отказвайки да приеме какъвто и да било сигнал от мозъка. Вкопчен в хватка с мъжа, Ларсън замахна назад с левия си лакът и усети пращенето на кости, сякаш се чупи черупката на яйце.

После чу бързи стъпки и вдигна поглед точно когато натрапникът напускаше автобуса.

Стъпил на паркинга, униформеният започна да вика:

— Някой да доведе помощ!

Ларсън успя да се изправи на колене. Главата му се въртеше. Със замъглени очи се огледа за оръжието.

* * *

Хемптън видя как стройният служител на реда размахва ръце, докато вика за помощ. Кървеше. Мъжът се отпусна на колене пред вратата на автобуса.

Хемптън пристъпи иззад влекача с насочено към него оръжие.

— Ръце на тила — извика той, макар да не му бе приятно, че насочва оръжие към човек в униформа.

Когато полицаят приседна, Хемптън мерна белезникавото пламъче на изстрел. Първият попадна в бедрото му, ударът го хвърли назад и той загуби равновесие. Просна се върху нагорещения асфалт, завъртя глава надясно и като видя как заподозреният се отдалечава, стреля два пъти.

* * *

Тътрейки се към предната част на автобуса, Ларсън се опитваше да запечата всичко, което си спомняше за убиеца: тънък и жилав, силен, униформен, с белег. Съсредоточи се върху белега. Ивиците набръчкана розова кожа се кръстосваха и образуваха стилизирания символ на безкрайност от вътрешната страна на предмишницата му. Погледът на Ларсън се губеше в припадащата лилава пелена; тъмният, пулсиращ цвят го обгръщаше от всички страни. Рамото му бе лошо ранено. Кръвта лепнеше чак до кръста му. Усети слабост. Звуците кънтяха от всички страни. Отново подуши тръпчивия дъх, примесен с мириса на барут и сяра. Нагарчаше от кръвта. Повдигна му се. Стори му се, че го натискат и го държат здраво под вода, мътна вода. Опита да се освободи, но усети, че потъва. Все по-дълбоко.

Последната му съзнателна мисъл бе по-скоро видение: изобщо не беше символът на безкрайност, а два триъгълника, разположени един срещу друг, докосващи се връх с връх. Като папийонка.

[1] Програма за защита на свидетели. — Б.пр. ↑

[2] Хоуп (англ.) — надежда. — Б.пр. ↑

[3] Вид игра на карти. — Б.пр. ↑

1.

Настоящето

Ларсън смяташе, че от всички неща на света най-добре познава смеха й. Тук, където най-малко го очакваше. Прозвуча като изстрел, мина през слуха му и се спусна към публиката, където се сля с грохота на останалите смехове. Може и да беше заседнал в гърдите му, защото остана без дъх.

Денят му бе започнал перфектно; искаше му се всеки ден да започва така. Помпаше мускули, теглейки веслата от въглеродна сплав с диагонално оцветени ръкохватки в наситено бургундско червено и черно — безспорно цветовете на колежа на собственика им. Водеше наетия скул сред рояци невидими мушици, толкова гъсти, че трябваше да стиска зъби да не влязат в устата му; от време на време край него се стрелваше по някое водно конче, сякаш го приканваше да се надпреварват. Беше станал преди изгрев и щеше да е готов — събрал багажа си, взел душ и оставил езерото Крев Кьор зад гърба си, преди движението в сутрешните часове да блокира главната артерия на града.

Реши да угоди на прищявката си и се обади на касата да провери дали са останали някакви билети — удоволствие, което не би споделил с никого.

Истината бе, че през петте години, докато тайно издирваше Хоуп по Шекспировите фестивали и чествания, чак по такива отдалечени места, като Ашлънд, Орегон и Сидър Сити, Юта, самият той се бе пристрастил към произведенията на Барда: изстъпленията, романтиката, лъжите и измамите, хитроумието, манипулациите, симетрията на пиесите. Никога не би му хрумнало, че може да я открие тук, на собствена територия.

Вярата в съвпаденията бе изкоренена от Ларсън така, както приучават куче да лежи до масата, без да поглежда храната.

Бе усетил телефона си да вибрира няколко пъти през изминалите десет минути, но оставаше доста време, а и той правеше така при всеки пристигнал имейл, спам или съобщение. Нямаше намерение да безпокои хората до себе си с бледосиния си електронен дисплей, докато те се опитват да останат в шестнайсети век. Антрактът наближаваше. Тогава щеше да провери пощата и съобщенията си.

Този град бе последното място — абсолютно последното, където можеше да се надява да чуе смеха й: съчетание от крясъците на подивяла от ужас маймуна и грациозни трели, преминаващи през няколко гами. Макар да бяха изминали почти шест години, щеше да разпознае мелодичния кикот, където и да се намираше. Но в Сейнт Луис, в театър „Фокс“? Не и в този живот.

Но това беше Шекспир, а му беше известно, че той е в кръвта й. Ако се случеше да я открие, непременно щеше да бъде на подобно представление, ето защо част от него бе изкушена да повярва, дори бе убедена, че най-сетне я е намерил.

Балконът. Прецени, че е избрала място, което предоставя стратегическо преимущество във височината, защото тъкмо на това я бе учил.

На сцената Бенедик, след като бе цопнал в яслата, говореше на публиката; от черните му кожени панталони за езда и бухналите ръкави на ризата му се стичаше вода. Поредният изблик на смях се понесе сред публиката; отново успя да различи нейния. Ларсън се почувства като орнитолог, който разпознава птицата единствено по песента й.

Вече не се смееше заедно с останалите. Вместо това, подтикван от любопитство, се бе извърнал и се взираше нагоре към балкона.

Тъй като бе прекалено едър за наблъсканите една до друга седалки, температурата му се повиши, а кожата започна да го сърби. Може и да се дължеше на възможността, която му се предоставяше. Той представляваше миналото на Хоуп, предишната й самоличност. Щеше ли тя да го желае толкова отчаяно, колкото той нея? Дали някак не бе узнала за преместването му? Въпреки опита му, съвпадението глождеше съзнанието му. Объркан, несигурен какво да предприеме, той остана на мястото си.

Театър „Фокс“, реставриран образец на една отминала епоха, смазваше публиката. Съчетанието от претруфен арт деко, азиатска позлата и квазиегипетски мотиви с анахронични изображения като шестметровия Буда в поза лотос, осветен в кичозно лилаво, изглеждаше преднамерено зашеметяващо. Въпреки че залата бе просторна, Ларсън трудно можеше да остане незабелязан. Над метър и осемдесет и с рамене, които притискаха любителите на театъра от двете му страни, той определено би стърчал, ако се изправи. Съмняваше се, че тя ще го забележи и ще го разпознае в гръб от такова голямо разстояние, но се надяваше това да стане. Отново се огледа, развеселен и разтревожен, заинтригуван, макар да се чувстваше неловко, а мускулите му да бяха напрегнати. Рамото го наболяваше както винаги от шест години насам, когато се зададеше буря. Беше носил същата значка през всичките тези години, макар сега в официалните му документи да пишеше друго, някакъв друг чин, някакъв друг Ларсън, пренасочен заедно с Хемптън и Стъбълфийлд към най-елитната областна служба — шерифството — специалното звено за задържане на издирвани от закона. Беше се озовал донякъде в ролята на златотърсач, отчасти на хрътка, както и на мошеник или пък на актьор; служителите на тази служба преследваха укрили се от правосъдието, както и издирвани за углавни престъпления лица, за да ги върнат към определеното им място за изтърпяване на наказанието.

Ако тя го мернеше първа, как ли щеше да реагира? Ларсън не знаеше. Щеше ли да се втурне през тълпата право в обятията му? Щеше ли да избяга? Отново се постави на нейно място и реши, че би избрала да застане точно до пътеката към изхода. По-вероятно би предпочела да хукне натам, отколкото да рискува да се озове лице в лице с него.

Изгуби сюжета на пиесата. Публиката избухваше в смях, а той на няколко пъти пропускаше момента. Продължаваше да обмисля различните причини, които биха я довели тук, но нито една не му се виждаше смислена. Не и тук. Не и в Сейнт Луис. В никакъв случай, освен ако сама не го търсеше.

Шест години. Понякога му се струваха незначителен период, друг път — цяла вечност. Какво ли би могъл да й каже? А тя на него? Дали изобщо й пукаше?

Ларсън отри влажните си длани в крачолите на панталоните си в цвят каки. Ето пак — смехът се понесе на вълни из публиката. Но този път нещо не беше наред: нейният се бе изгубил. Ларсън отново се размърда на мястото си, докато се опитваше да огледа всички възможни изходи. Нямаше и следа от Хоуп, но на известно разстояние зад него двама мъже в тъмни костюми бяха застанали редом с разпоредителя; и двамата усърдно оглеждаха тълпата.

* * *

Сред публика от две хиляди и петстотин души бе неизбежно голяма част от мъжете да носят костюми — но не точно като на тези двамата. Консервативни подстрижки, яко телосложение. Големият му се стори познат до втръсване: федерални агенти, какъвто беше и самият той, макар да нямаха нищо общо. Вероятно бяха от ФБР или специалните служби за задържане на издирвани от закона, или пък ентусиастите от Мисури на служба при губернатора? Може да бяха и от Програмата за защита на свидетели? Охраната на федерални свидетели впоследствие бе отделена в специално звено, но до неотдавна беше част от задълженията на шерифската служба.

Ларсън познаваше повечето от хората, но далеч не всички. Познаваше ли тези двамата и дали бяха от Програмата? Силно се съмняваше.

Можеше да предположи, че търсят Хоуп, но здравенякът гледаше директно към него и бе започнал да си пробива път. Отнякъде знаеше кой е редът, кое е мястото — знаеше къде да го намери. Агентът вдигна глава, правейки знак на Ларсън да се изправи и да дойде при тях. Ларсън се престори, че не разбира, и се опита да съсредоточи вниманието си, за да обмисли как ще процедира; изведнъж му просветна, че настойчивото жужене на телефона в джоба му едва ли е било случайно.

Както смехът на Хоуп, така и появата на двамата костюмари в театър „Фокс“ бяха всичко друго, но не и съвпадение.

Изкуши се да погледне телефона си, но не искаше да остава дълго с наведена глава. Стойката на мъжагата и начинът, по който хапеше долната си устна, говореха за разяждащо безпокойство и силна тревога. Определено не беше вежливо.

Някаква жена наблизо се бе поляла обилно с парфюм. Опитваше се да не й обръща внимание, воден от желанието да се забавлява. Едва сега я намери за отвратителна.

Публиката ревеше от смях.

Ларсън реши да погледне за последен път към балкона, после се отказа.

Хоуп вероятно не бе пропуснала нищо. Независимо дали бе забелязала Ларсън или не, сигурно бе мярнала костюмарите. Точно затова бе изчезнала.

Антрактът бе оповестен с вълна от оглушителни аплодисменти. Сцената потъна в мрак. Докато запалят осветлението в залата, Ларсън вече се бе отъркал в четири чифта колене, бе прескочил някаква дамска чанта и бе опрял едрата си длан върху рамото на някакъв непознат.

Хоуп щеше да тръгне в посока, обратна на тази, в която се намираха двамата агенти, и скоро щеше да увеличи колкото може повече разстоянието между себе си и тях. Щеше да търси прикритие. Да избягва публичните пространства. Изобщо нямаше да се обръща, както нямаше и да бърза, независимо колко безнадеждно станеше положението. Походката й щеше да бъде овладяна и измамно чевръста, поведението — безлично, макар и напълно целенасочено. Никога повече нямаше да стъпи в този театър каквото и да поставяха. Ако трябваше да я залови, щеше да му се наложи да тича; ако се затичаше, двете хрътки задължително щяха да го последват; а ако ги отведеше до нея, щеше да стане ясно, че я е предал.

Притиснаха го от всички страни. Ларсън реши да провери намеренията на агентите, като се смеси с тълпата и се насочи към противоположния изход. Но главата му стърчеше над останалите, сякаш беше качен на платформа сред карнавално шествие.

Както се очакваше, двамата незабавно го последваха, грубо разблъсквайки хората, за да си проправят път и да пресекат пътя му. Ларсън заседна сред тълпата, блокирана от инвалидна количка, задръстила изхода. Втурна се през вече опразнен ред с намерението да се откопчи от мъжете. Подът бе обсипан с театрални програми. Добра се до десния фланг и си запробива път към вътрешно фоайе, където гъмжеше от объркани хора.

Противно на навика си, той започна да се оглежда сред тълпата за жена с шал или шапка, насочила се към главното фоайе и вратите след него. Не я зърна, и по-добре. Нямаше желание да я забърква с тези двамата.

Някой подвикна зад него и той разбра, че са те. Адреналинът щипеше нервите му. Стомахът му се обърна от миризмата на човешка пот, одеколон и парфюм. Проби си път наляво, пълният му пикочен мехур го поведе надолу по широка и дълга редица елегантни стълби към опашката от мъже, нямащи търпение да застанат пред писоарите. Чу името си и се приведе. Това му припомни по неприятен начин годините в гимназията, сякаш го викаше треньорът му или директорът на училището.

Рискува да погледне и видя, че здравенякът с гьонената физиономия и сприхавия нрав го следва, а по-младият направо подтичва към него.

Спря се на стълбите и потокът нетърпеливи мъже го понесе със себе си. Той се обърна към двамата си преследвачи, когато се приближиха достатъчно; изражението на по-старшия издаваше изненада, че Ларсън е позволил да бъде заловен.

— Дайте ми една минутка — каза Ларсън, докато продължаваше надолу, твърдо решен да изглежда спокоен.

Стигна до нивото на мазето и влезе в тясно антре, обзаведено с огледало, дървена масичка и два тапицирани стола, сякаш заети от някой музей. След антрето се намираше самата тоалетна с приблизителния размер на футболно игрище. Умивалниците бяха насреща. Отляво бе помещението с кабинките; отдясно — обширна зала, пълна със старинни порцеланови писоари — трийсет или четирийсет. Вградени в стената, писоарите му се сториха изненадващо красиви, съвсем очевидно бяха антики.

Ларсън зае мястото си в редицата и изпразни мехура си.

— Трябва да поговорим.

Ниският глас отекна непосредствено зад него. По-едрият от двамата го бе последвал долу. Младшият лакей явно бе останал да пази в горната част на стълбището, за да са сигурни, че Ларсън няма да се изплъзне.

— А аз трябва да се изпикая — отвърна Ларсън, без да се обръща, но магията на мига бе съсипана.

Една ръка се стовари тежко върху рамото му.

— Разкарай се! — Ларсън сви рамене и силно се дръпна напред, като се освободи от хватката. За щастие мъжът отстъпи назад и го остави да довърши. Докато миеше ръцете си, пукнатото огледало отрази двойния образ на едрия мъжага.

— Това бе излишно — предупреди Ларсън. Искаше да определи някои правила.

Агентът каза:

— Предупредиха ни, че си хлъзгав, и да уважаваме това у теб. Затова играем по-твърдо.

Мъжът пред съседния умивалник престана да се мие и започна да слухти.

— Опитваш се да ме размекнеш ли? — попита Ларсън. — Избрал си странен начин да го направиш.

— Опитвам се да ти предам съобщение.

Наложи се Ларсън да се втренчи в човека пред съседния умивалник, за да го накара да си тръгне.

— Ами предавай го тогава.

— Тук?

Ларсън се извърна и погледна мъжа в лицето; беше десетина сантиметра по-висок от него.

— Тук.

В близък план лицето на този тип издаваше напрежение — някъде нещо не беше наред.

Мъжът сви ръка във формата на фуния и се приведе към Ларсън, който не го спря, тъй като собствените му ръце бяха заети с хартиената кърпа. Топлият дъх на човека погъделичка шията му и го накара да потръпне.

— Наредено ми е да ти предам, че сме загубили чичо Лео.

Ларсън захвърли кърпата в кошчето и се чу да измърморва: „Ох, мамка му“.

2.

Ларсън бе посрещал хора от частни самолети и преди: някой и друг началник; важни клечки от Програмата за защита на свидетели; един-двама под прикритие, толкова можеше да си спомни. Но самият той никога не бе летял с частен самолет. Макар поводът за полета да бе изчезването на човек и напрежението в резултат на това да бе осезаемо, той можа да остане безразличен. Кожените седалки с размер, присъщ за първа класа, обгръщаха удобно едрото му тяло. Дървена облицовка, лъсната като арматурното табло на ягуар, ограждаше монтиран в стената плазмен телевизор, който в момента показваше маршрута на полета и местоположението им над земята. Вероятно би се справил и с видео, ако някой от агентите изпиташе желание да се забавлява. Имаше дори телефон, който никой от тях нямаше разрешение да използва. Смайваща обстановка, въпреки отсъствието на храна и напитки, освен бутилирана вода, и преобладаващото настроение на присъстващите, двама от които бяха на ръба на нервна криза.

На Ларсън му се искаше родителите му да бяха живи, за да им разкаже за това, но бе загубил и двамата, станали жертви на бичовете на двайсети век: баща му — на пушенето, майка му — на алкохола. Някога бе имал сестра, но тя бе преживяла някакъв срив още в гимназията и бе избягала от дома, без оттогава да прати вест за себе си. Никога не бе използвал уменията си за проследяване, за да я издири, и се питаше дали някой ден ще го направи.

Причината да пътува с този самолет бе пълна загадка — чичо Лео бе изчезнал. Къде и как, все още не му бе обяснено. Но обещанието да го върнат колкото се може по-скоро, и то пак с частен самолет, повлия на решението му да не се отказва от тази задача. Малцина можеха да осигурят правителствен самолет за толкова кратък срок; още по-малко онези, които да го сторят за лице с неговия ранг — заместник-шериф. Считаха го за малко повече от ловец на глави, тогава защо бе това специално отношение? Беше решил да приеме положението въпреки склонността си да подлага на съмнение заповедите и да причинява главоболия на висшестоящите, защото подозираше, че зад заповедта стои Скот Ротем — прекият му ръководител и началник. Нито един от придружителите му обаче нямаше да го потвърди.

Отново се замисли за смеха на жената във „Фокс“ и паниката, която бе предизвикал у него. Изсмя се на глас от този полет на въображението си, прикривайки с ръка широката усмивка, озарила лицето му, възможно най-нездравословното нещо. Защо тя и защо сега?

Агентите го изгледаха така, сякаш бе длъжен да им обясни шегата. И двамата му пазачи носеха документи от Министерството на правосъдието. По-възрастният — този с болезнения поглед, отговаряше на едно от имената, които звучаха познато на Ларсън: Уилкокс. Ларсън познаваше няколко души с това име; единият бе треньор по атлетика в частен колеж, другият — бивш заместник в Службата за задържане на издирвани от закона, за когото се говореше, че е сред най-надеждните и най-забавните партньори. Този тук не бе нито единият от двамата и докато Ларсън бе започнал да изпитва лека умора, Уилкокс посрещна настъпването на единайсет часа неподвижен и напълно буден в тапицираната седалка, сякаш на нея имаше нещо, което го държи изправен. Пръстите му чаткаха агресивно по клавиатурата, сякаш лаптопът го ядосваше по някакъв начин или пък това, което набираше, бе завещание.

— Какво става с Хемптън и Стъбълфийлд? — внезапно запита Ларсън. Двамата бяха оцелели след раняването, бяха преместени и назначени в неговото звено на отряда за задържане на издирвани от закона. Ларсън зависеше от тях. — Те извикани ли са? Уилкокс стисна устни и отново се зае да пише.

— Ще разбереш, когато стигнем.

Ларсън се загледа през прозореца, където черната пелена на нощта се наслагваше със собственото му отражение — дълбоко разположени зелени очи, устни, присвити в постоянна насмешка, и кожа, която се нуждаеше от бръснене. Отдолу проблясваха светлинките на градове — малки и скупчени. От горе светът изглеждаше толкова прост.

Предложението на Хоуп преди шест години бе само по себе си достатъчно директно. Инцидентът с автобуса и неуспялото покушение върху живота й бяха принудили шерифската служба да настоява за незабавното й включване в Програмата за защита на свидетели: необичайна, но не и нечувана мярка преди съдебен процес.

В предложението на Хоуп нямаше нищо романтично или сантиментално вероятно защото също като него се страхуваше, че ги наблюдават. Никога нямаха време да бъдат само двамата. Докато Ларсън се явяваше на брифинги по повод инцидента с автобуса, Хоуп бе настанена в тайнствено убежище — Орчърд Хаус, стара селска къща извън града — охранявана от неговия екип, което допълнително намаляваше шансовете му с нея. С течение на времето нейната самоличност се размиваше и постепенно Хоуп Стивънс щеше да престане да съществува; дори и за Ларсън.

— Ела с мен — бе казала някак делово.

Бяха в задния двор на убежището. Зимният вятър проникваше през дрехите му; с това си обясни продължителната тръпка, която изпита в този момент.

Това бяха фантазиите му и кулминацията на страховете му.

— Какво?

— Помоли за нова самоличност и ела с мен. Заедно ще започнем отначало.

Тя знаеше — и двамата знаеха, — че това не бе друго, а предложение за брак. Тя се стремеше да намери своя пристан. След като веднъж преминеше към Програмата, нямаше да има връщане, всяка връзка с миналото щеше да бъде заличена. Щеше да е като амнезия, предизвикана от теб самия. Внезапно му се стори, че едва се познават. Би ли могъл да вземе такова решение, без да го е обмислил обстойно, без шанса да се сбогува с някои важни за него хора?

Положението се усложняваше още повече от това, че като вътрешен човек знаеше колко трудна и невъзможна дори можеше да се окаже Програмата за свидетеля. Дори и най-закоравелите престъпници рухваха, когато ги изолираха напълно от семействата им. Мнозина стигаха дотам, че ходеха по кръщенета, сватби или погребения, където се издаваха, нарушаваха анонимността на защитата си и подлагаха живота си на риск само за няколко минути с близките си.

Колко щеше да издържи Хоуп? Какво щеше да се случи, ако загърбеше годините на обучение и работа? Връзката им можеше да се саморазруши след няколко месеца в борбата им отново да съградят себе си. Как щеше да се справи той!

Не изрече нищо от това, не даде никакъв израз на притесненията си, но те явно се бяха изписали на лицето му, защото тя пребледня, извърна се от вятъра и едновременно с това — от него.

— Знаех си — каза тя.

— Не е това… Просто ми дойде като гръм от ясно небе…

— Така ли?

— Искаш да премина към Програмата за защита на свидетели? Да, така е. Все едно лекар изведнъж да се превърне в пациент, а надзирателят да стане затворник. Това е нещо, което просто не можеш да си представиш да се случи на теб, когато си от тази страна на барикадата.

— Е, аз те моля да си го представиш.

— Дали изобщо ще ми позволят? Съмнявам се.

Нямаше представа какво можеше да предизвика подобна молба. Сближаването с обекта на защита не се насърчаваше, а дори се наказваше. Всички служители бяха обучавани да избягват това, което повечето от свидетелите желаеха най-силно: безопасност под формата на приятелство с охранителите.

— Много е сложно.

— Не, всъщност не е — отвърна тя. — Почти толкова просто е, колкото изглежда, Ларс. Или ни виждаш двамата заедно, или не.

Той се задави от невротичен смях и това я засегна. Искаше му се да може да върне този миг обратно.

— Има да се вършат много неща — каза той. Лицето й се озари. Той разбра, че решението му е правилно.

Тя се сгуши на гърдите му нетърпеливо, но плахо, като дете, което моли родителя си за прошка.

— Не те каня да страдаш с мен; каня те да живееш с мен.

— Не се безпокой, ще има доста да страдаш от мен през живота си — подразни я той, докато отвръщаше на прегръдката й.

— Покаяние, което ще понеса с радост.

— Трябва да завъртя един-два телефона, да се сбогувам с няколко души. Това трябва да ти е абсолютно ясно. — Списъкът в главата му се удължаваше.

— Какво ще стане, ако ти откажат?

Едва тогава той осъзна напълно измеренията на тази възможност; трябваше да се запита дали това не е било първоначалното й намерение.

— Не мога да направя това, Хоуп.

— Не можеш или не искаш?

— Да те измъкна потайно оттук и да те скрия някъде? Да избягам с теб без… мощната закрила на Програмата? Аз съм просто един човек. Нещата не стават така.

Веднага му стана ясно, че тя подценява значението на Програмата за защита на свидетели за своето — за тяхното — оцеляване. Това на свой ред го накара отново да се замисли доколко е готов да погуби Роланд Ларсън единствено в името на любовта. Любов, по-кратка от три месеца, родена под смъртна заплаха, в разгара на битката.

— Ротем ще се опита да ме разубеди. Най-малкото, което биха направили, е да ме заставят да отида на психолог или психиатър. Ще трябва да се подписват документи, които ги освобождават от отговорност. Не е като да гръмнеш шампанското и да чакаш да ти намерят ново място.

— Някакви други съображения, а?

— Прекалено рано е за други. Това са главните — каза той. — Нуждая се от малко време да преценя обстоятелствата и да сглобя нещата.

— Но няма време, нали? Да не мислиш, че възнамеряват да те предупредят, преди да ме отведат? Да не мислиш, че възнамеряват да предупредят мен? Няма начин.

Беше права. Преместването й щеше да бъде извършено посред нощ, като престъпление. Два-три микробуса, които тръгват едновременно в различни посоки. Тя щеше да бъде в единия от тях, щеше да изчезне завинаги. Вече я бяха пуснали по бързата процедура. Документите за новата й самоличност щяха да пристигнат всеки момент.

Той отново изложи доводите си, като подчерта, че са му нужни поне още ден-два.

— Наистина те обичам. Но ти дължа някои обяснения. Няма да оставя приятелите си да страдат излишно. Стига им толкова.

Целунаха се за първи път без никаква страст и тази целувка щеше да го преследва, докато разкриваше на Ротем плана си да се присъедини към нея. После, през нощта, продължи да обмисля предложението й, свалил слушалката от телефона, без да заспи за минута.

На сутринта, с решението си, той се върна във фермата.

Откри я празна и изоставена. Дори следите от гуми бяха заметени, сякаш никой не е идвал от години.

Обвини за това Ротем, макар и не директно. Обвини нея, че бе чакала толкова дълго, преди да сподели с него замисъла си. Не бе престанал да обвинява себе си, че се е огънал, че я е изоставил, макар и за миг през онзи ден.

Кацането на пистата го върна към настоящето. Ларсън се чувстваше едновременно значим и сконфузен, като нито едното от усещанията не го радваше. Тримата федерални служители бяха набързо откарани от шофьор, който също имаше документи от Министерството на правосъдието, и той още веднъж си напомни колко сериозно може да се окаже положението.

Чичо Лео. За Ларсън това едва ли значеше нещо повече от име, но се ползваше с тежест, с легендарна значимост в царството на Програмата.

Чичо Лео бе имал нещо общо с модернизацията на Програмата за защита на свидетели, чийто старт бе в средата на деветдесетте години. Самото име „Лео“ говореше достатъчно за принципите на секретност, както впрочем и за цялото модернизиране на Програмата. То изразяваше нейните достойнства, състоянието на сигурността й и качеството на защита на свидетелите. Затруднението с чичо Лео бе призовало големите играчи. Можеше да не се окаже повече от неочаквана ваканция или посещение в болницата, но чичо Лео бе изчезнал, а на Ротем очевидно му бе наредено да обърне небето и земята и да го открие. Изглежда, Програмата за защита на свидетели и Звеното за задържане на издирвани от закона, които рядко имаха нещо общо помежду си, сега щяха да работят заедно. Присъствието на агентите на правосъдието беше красноречиво. След като бяха вдигнали Ларсън от скамейката на резервите, значи на всяка цена искаха чичо Лео да бъде открит. Чиновниците явно се канеха отново да се настанят зад бюрата си и да гледат как хората като него работят.

Точно тази октомврийска нощ в Принстън, Ню Джърси, накара Ларсън да съжали, че не си е взел пуловер, а беше само с джинсите и черното сако, с които бе облечен в театъра. Наоколо миришеше на изгорели газове и автомобилни гуми, когато тръгна по асфалтираната алея за автомобили на скромна, незабележима къща в квартал, който определяха като добър — място, където децата спокойно можеха да карат колело, но не и сега, в четири часа сутринта.

Ларсън нямаше никакви основания да се опасява, но базирайки се на опита си, очакваше да види местопрестъпление — местни ченгета, криминолози, даже заповед да не се допуска пресата. Вместо това имаше черни служебни коли. Къщата бе тъмна и му трябваше малко време да разбере, че някой е налепил черен изолационен материал или пликове за боклук от вътрешната страна на прозорците. Последва двамата си придружители вътре.

Поразиха го едновременно отблъскващият жълт килим в дневната и изобилието от книги и списания. Собственикът обичаше да чете и бе превърнал мястото в кошче за хартиени отпадъци. Обзавеждането се опитваше да изглежда модерно, но бе просто докарано до съвременно, поради което наподобяваше декор, подходящ за реклама на ремонти по домовете. Ранчо от петдесетте години на учен от Завръщане в бъдещето, ако се съдеше по няколкото снимки на чичо Лео и тези на най-различни величия и политици, окачени по стените сред репродукции на литографии на Уорхол и няколко прилични черно-бели фотопортрета, на които се мъдреха Джон Ф. Кенеди и Роналд Рейгън.

— Някога познаваше всички.

Скот Ротем, на четирийсет и една-две, по-скоро четирийсет и пет, беше човек със смешни изпъкнали очи, за които някой комик би дал мило и драго, стига да можеха да изразяват каквото и да било. Ивицата липсваща коса просто плачеше за козметичен препарат. Ротем си беше съвсем наред — стига да си падате по бюрократи, имунизирани от чувство за хумор, с врязана в бръчките между, очите злоба и мирис на крака, който го следваше навсякъде. Той не само ставаше сутрин със задника нагоре, но и охотно си лягаше по същия начин. Не просто консерватор, а направо стълб, при това бутан от булдозер. Ларсън го харесваше, макар да не знаеше точно защо. Може би съвършенството на непреклонния му характер, фактът, че никога не отстъпва дори на сантиметри, поведението му на „копелдак“ от пръв поглед го правеха истински задник, но и човек, когото Ларсън с основание би могъл да уважава. Бе принципен, макар и по някакъв особено опасен начин, което бе поразително.

— Дължиш ми половин представление на „Много шум за нищо“. Твоите хора ме отмъкнаха през антракта.

— Ела тук.

Ларсън го последва. Когато бе възможно, той се опитваше да печели преднина пред Ротем, вземаше я в началото и се бореше да я задържи, защото типът си имаше начин да му влиза под кожата, да го кара да върши неща, които не иска. Случвало се бе дори да се съгласи, преди още да е наясно с фактите, макар че единствения път в живота му, когато трябваше незабавно да действа, той не го направи.

Веднага щом се озова в страничния коридор, украсен със снимки, вероятно семейни, той подуши кръвта. След като си се сблъсквал един-два пъти с подобно нещо, носът долавя мириса й от разстояние, а на Ларсън това му се бе случвало доста по-често и се бе впило в обонянието му като кърлеж. Всяка крачка по коридора бе стъпка по алеята на спомените, само дето снимките в неговите спомени бяха все на жертви.

Тишината в къщата му се стори обезпокоителна. Искаше му се Ротем да каже нещо. Хвана се, че си тананика, и му се прииска да може да изкара някоя мелодия до края.

Миризмата ставаше все по-наситена. Внезапно завоня така, сякаш някой бе отворил отдавна забравена кофа с боклук. Смрадта го удари като амоняк в момента на отвиване на капачката. Блъсна го в очите и дълбоко в синусите, където, знаеше, щеше да се настани и да се задържи часове наред, а може би дни. Разнасяше се от кървавия труп, проснат по лице в банята; тялото бе толкова подпухнало и деформирано, че китките бяха бухнали над маншетите на ризата и бяха скъсали копчетата. Беше стояло две или три седмици. Разложението бе толкова напреднало, че кожата на тила се бе цепнала от яката на ризата нагоре.

— Не е Леополд Марковиц — уведоми го Ротем.

— Не е чичо Лео? — запита Ларсън. — Значи е…

— Някой си Емерсън Брайтън Доил. Името не е от значение. Студент последна година. Личен помощник на Марковиц. Против правилника на университета да не се наемат никакви нещатни сътрудници, което е разпространена практика, особено за пенсионирани професори като Марковиц. Давал е консултации в „Принстън“. Консултирал е наляво и надясно. Сега събираме сведенията.

— Консултирал или консултира? — Ларсън се опита да изясни времето.

— Бързо схващаш.

— Искаше лично да видя Емерсън Брайтън Доил. Това не го схващам.

— Снимка нямаше да свърши работа — каза Ротем.

— Ароматерапия?

— Заобиколи оттук.

Докато Ларсън прекрачваше избледнелия като пън крак, обут в бежово, Ротем продължи:

— В момента, в който дори го помръднат, нещо ще бъде съсипано, а може и всичко, ще се разплуе като прегоряло говеждо. Искам да видиш това. Не че бих го пожелал някому — каза той, докато проявяваше рядък за него порив на човещина.

— Тогава защо? — запита Ларсън, малко преждевременно, както се оказа.

Защото Ротем вече бе посочил главата, наподобяваща повече ужасяваща надуваема плажна топка. Ларсън направи крачка назад, доближавайки гръб към стената между умивалника и тоалетната чиния. Студенината й проникна през сакото и ризата му, през кожата му и го прониза като свредло на зъболекарска бормашина. Ротем беше прав: ако преместеха тялото, то вероятно щеше да се разпадне. Отначало червената ивица му заприлича на още една от гънките под брадичката — Ларсън преброи десетина въпреки отока. Но онази под дясното ухо на човека бе нещо повече от разцепване. Беше прекалено прецизна, завита като усмивка, започваща от ухото. Доста неестествено.

— Бени, шофьорът на автобуса — каза Ларсън накрая. Всемогъщи Боже! Ромеро? Хоуп отново изникна в мислите му. Хоуп и дългата й история, свързана с Ромеро.

— Не можем да сме сигурни — отвърна Ротем, но явно не бе напълно убеден в думите си.

Съдебният патолог би описал прерязаното гърло на Бени като точен срез, чиято цел е да прекъсне трахеята, като едновременно прекъсне каротидните артерии. Изключително ефективен разрез, ако някой е искал човекът едновременно да онемее и да умре. Бени бе кървил и се бе давил в собствената си кръв с прерязан ларинкс. През изминалите шест години Ларсън не бе виждал друго подобно нещо.

— Не можем да го определим като почерк на извършителя — продължи Ротем.

— Не можем ли?

— Но исках да го видиш.

— Скот, може да съм малко настойчив, защото е четири и половина сутринта, а може и да е от дружеския разговор с двамата чудесни събеседници, които изпрати да ме отвлекат, но клеча тук до тази воняща купчина, гледам това, което искаш, и ти казвам, че този разрез е личният почерк на убиеца. Това е, което искаш да чуеш, иначе защо ще ме водиш тук? Така че ако знаеш още нещо, защо, мамка му, не ми го кажеш?

Ларсън искаше да се махне час по-скоро. Искаше да открие Хоуп и да й каже, че Ромеро отново са се размърдали. Размърдали? Бяха пипнали Лео Марковиц. Милостиви Боже!

— Леополд Марковиц състави кода за Лаена.

Ларсън вече се бе досетил. Лаена бе името, с което бяха означили основния списък на защитените свидетели по Програмата, най-грижливо пазената база данни в Министерството на правосъдието. Вътрешностите му отново се свиха. Абсолютно всичко, което имаше нещо общо със самоличността и местоположението на Хоуп Стивънс, беше в Лаена.

— Лаена излезе от строя вчера следобед някъде към четири часа източно време. Не могат да я отворят; нямат достъп до нея.

— Значи са се сдобили със списъка — каза Ларсън.

— Със списъка — да, но може би не и с имената в него.

Седем или осем хиляди души, включително и близките им — жени, деца, съпрузи, роднини.

— Шифърът е сериозно препятствие.

— Не и за Марковиц — каза Ларсън. — Нали?

— Дори на Марковиц разшифроването на Лаена ще отнеме време.

— Значи сме извикани да го намерим.

— Ти си извикан. От мен. Да.

Ларсън въздъхна, освободи се от рулото тоалетна хартия и се приведе да разгледа разреза отблизо. Тялото бе прекалено подпухнало, за да може да се определи дали причината за смъртта е острие на бръснач, макар да знаеше, че това ще бъде крайната преценка на съдебния лекар. Всичко това му дойде малко в повече. Изправи се, излезе от банята и тръгна по коридора навън, където задъхано пое чист въздух или онова, което минаваше за такъв в Ню Джърси.

Ротем се озова точно зад гърба му, по-гъвкав и бърз, отколкото би могъл да предположи.

Короните на дърветата шумоляха на вятъра, люлееха се напред-назад като хор, изпълняващ госпъл.

Ларсън се изхрачи в близкия храст; чу как храчката се пльосна върху листата и се отцеди в подгизналата растителност отдолу. Усещането се задържа в гърлото му и едва не го накара да повърне.

— Мамка му — промърмори си сам.

— Ако съдя по това, той има преднина от две седмици — каза Ротем. — Най-много три.

— Е, разполага ли с имената или не?

— От Програмата ми казаха, че е възможно, но е съмнително. Рискът обаче се увеличава с всеки изминал ден. Не само основният списък е кодиран, но и всеки отделен запис в него. Представи си го като сейф в банка. Марковиц трябва да проникне не само в трезора, но и да отвори всеки един сейф поотделно, за да стигне до самоличността на защитения свидетел. Ще са му нужни от три седмици до месец, и то само в случай че използва най-бързите компютри — „Крейс“ и „Силикон графикс“. Това ни дава още седмица до десет дни да го намерим.

— Което означава, че ще трябва да открием Ромеро. Мислех, че са се покрили дълбоко, след като Дони бе прибран във федералния затвор.

— Ние знаем по-добре от всички, Ларсън — каза Ротем, — че никой никога не изчезва напълно. Освен може би Хофа.

Когато Дони първоначално бе осъден по обвинение в измама, Поп, Рикардо и още някои бяха потънали в дън земя. Ако правителството знаеше къде да ги намери, това веднага ставаше новина за Ларсън. Останалите Ромеро обаче никога не бяха съдени, което го караше да се пита защо. Показанията на Хоуп щяха да са достатъчни за присъда; тя оставаше жива заплаха за семейството.

Ротем добави:

— Всяка една от големите фамилии е готова да убива за този списък. Да плати милиони. Защо не и Ромеро? Ако Марковиц им даде Лаена, всяка възможна самоличност на всеки защитен свидетел от Програмата… — Остави думите да увиснат във въздуха. После продължи: — Това е повече от мотив.

— Но целта на дигитализирането на списъка бе той да стане непробиваем — каза Ларсън.

— Точно така. И Титаник не можеше да потъне. Виж какво, от Програмата съставят списъка отново, този път на ръка, но това е дяволски много работа.

— Но все трябва да има някакъв дубликат, нали?

— Предполагам, че биха могли да го възстановят онлайн. Но какво знам аз? От нас се очаква да открием Марковиц. Точка.

— Ще правим това тайно?

— Всичко, което правиш, е тайно — отвърна Ротем.

— Даа, но нещо толкова голямо… Ще работим в специално звено, нали? ФБР, ние, Отделът за задържане на издирвани от закона… Кой още?

— Ние.

— Казах го.

— Ние — повтори Ротем, докато палеше цигара и огънчето от газовата му запалка освети огромните му очи и постави втори нос на лицето му.

Ларсън не знаеше, че пуши. Стори му се смущаващо, че е работил пет години в Отдела задържане на издирвани от закона и едва сега научава това. Главата му се въртеше. Все още не можеше да се отърве от вкуса в устата си. Но след като Ротем се закашля, разбра значението на цигарата. Това бе начинът на непушача Ротем да прочисти гадния вкус от собственото си гърло.

— Наистина ли помага?

— Да — отвърна Ротем.

— Може ли?

Ротем му подаде запалената цигара. Той я пое между дебелите си пръсти, хвърли поглед към ръката си и му я върна. Вместо това налапа дъвка. Тя свърши работа за около минута, но щом преглътна, си помисли отново, че ще повърне.

Обзе го паника, проникнала в него като отрова. Хоуп — на първо място в списъка за екзекуции на Ромеро.

— Дони Ромеро — каза Ларсън.

— Излиза в изпитателен срок. Да. Ларсън бе чул само слухове.

— Как го е постигнал, като все още е заподозрян в тежко убийство?

Ротем го измери с поглед и си дръпна от цигарата.

— Правителството се лиши от основния си свидетел. Няма свидетел, няма дело. Останалите Ромеро са волни като птици.

Ларсън се сви.

— Изгубили сте свидетел.

Това бе професионалният евфемизъм за убит свидетел.

— Изчезнал без предизвестие.

— Този, за когото става дума, е Хоуп Стивънс, нали? — Значи наистина не е свидетелствала, слуховете се оказаха верни.

Погледът, който Ротем му върна, бе смразяващ. Ротем знаеше за връзката им. Кимна.

Затова ли ме е избрал за задачата? Ротем искаше хората му да са възможно най-силно мотивирани.

Някакъв гризач се шмугна в храсталака. Плъх, помисли си Ларсън.

— Марковиц може да се огъне — каза той. — Това може да се окаже уловка.

— Даже дяволска уловка. Интуицията ми подсказва, че са Ромеро. Твоето мнение?

Мълчанието на Ларсън бе знак, че е съгласен.

— Ще извикаме криминолозите — каза Ротем, — но ти гарантирам, че накрая разрезът ще се окаже идентичен с този при Бени.

Ларсън се запита как, след като основният списък е изчезнал, а Хоуп се бе укрила от Програмата за защита на свидетели, би могъл да я открие преди Ромеро. Независимо какво му възложеше Ротем, това бе основната му задача. С предстоящото освобождаване на Дони, Ромеро не биха желали един толкова опасен потенциален свидетел като Хоуп да промени решението си и да се яви в съда. Всъщност възможно бе да са тръгнали след списъка специално да открият Хоуп и да не й позволят никога да даде показания.

Ларсън плю отново, опитвайки да се отърве от отвратителния вкус в устата си. Плъхът или катерицата — каквото и да беше — прошумоля в храсталака, докато изчезна в нощта.

3.

Ротем го върна с редовен полет. Ларсън трябваше да го предвиди. Неотложността го бе довела, но нямаше да го върне. Трета класа, естествено, затова коленете му се опираха в лицето и през целия полет усещаше болки в кръста.

Прекачване в Чикаго, естествено, защото ТУА бе продадена на „Пан Американ“ и това бе краят на транзитния курс до Сейнт Луис. Прогрес.

Проблеми с времето, естествено, защото това бе летище „О’Хеър“ в Чикаго. Ларсън не бе сигурен дали изобщо някога е осъществявал нормална връзка тук.

Умора, естествено, защото цяла нощ бе на крак. Успя да подремне малко повече от час в самолета; това му бе спестило главоболието, но не му помогна да преодолее лошото настроение и усещането, че сякаш се движи под вода.

Не можеше да спре да мисли за това, че Хоуп вероятно е следващата мишена. Ромеро нямаше откъде да знаят, че е избягала от Програмата. Но ако не бе организирала всичко както трябва, това щеше да ги улесни.

Когато обявиха второто отлагане на неговия полет, Ларсън вече бе говорил два пъти с Ротем и най-сетне се бе свързал с Трил Хемптън. Трябваше да го заблуди, за да прикрие собствените си намерения да се впусне по следите на Хоуп Стивънс и по някакъв начин да й осигури безопасност. Освен това трябваше да действа, без да нарушава секретността, която Ротем изискваше от него. „Положението е доста ветровито“, бе предупредил той подчинения си. Беше го осведомил за изчезването на Марковиц и за убийството на помощника му, но не и за ролята на професора в създаването на Лаена. Бе останал непреклонен по отношение на секретността. Бъдещето на самата Програма зависеше от способността на техния екип да опази съдържанието на Лаена, както и новината за нейното компрометиране. И все пак Ларсън разбираше, че хората му работят по-добре, когато знаят залога. Да издирваш престъпници, изискваше особена нагласа. Хората заслужават да знаят какво ги очаква, когато прекрачат прага. А и на Ларсън му се искаше да им даде предимството на съмнението. Но за да спази обещанието си пред Ротем, трябваше да насочи Хемптън така, че той сам да открие ролята на Марковиц. Хемптън и Стъбълфийлд не бяха толкова навътре, че да знаят за чичо Лео. Ларсън каза:

— Съобщиха ми, че тази сутрин няколко от нашите са пресели сътрудниците на Марковиц. Били са доста несловоохотливи. Твърдят, че той пътувал толкова често, че било невъзможно да му хванат дирята и че никой не знае да е изчезнал.

— Човек на неговата възраст и да пътува толкова много?

Хемптън, който още нямаше четирийсет, свързваше всичко с възрастта. Ларсън отдавна бе решил, че това е някаква негова фобия. Страхуваше се да остарее и считаше всеки над петдесетте за отдавна презрял. Толкова се бе съсредоточил върху възрастта, че не можа да схване намека. Затова опита отново.

— Марковиц извършваше или извършва — все още не знаем кое от двете, — значителна по обем консултантска работа, освен това изнася лекции. Трябва доста да е печелил.

— И никой не знае програмата му? Ларсън пусна въдицата:

— Нашите хора не са научили нищо от разпитите. Искаше да наблегне на обстоятелството, че Отделът за задържане на издирвани, а не ФБР, е провел разговорите. Това трябваше да бие тревога за Хемптън.

— Последно къде е бил? — Хамптън отново не го разбра.

— Малко е хлъзгаво. Тук помощникът му можеше да помогне. За нас остава да попълваме празнините, а непосредствената му програма е една от тях. Имаме потвърждение за Пало Алто, Райли-Дърам и нашия Вашингтонски университет. Информацията от летищата говори, че редовно е пътувал между тези три места и обратно до „Принстън“ през изминалите няколко месеца. Вие със Стъби започвате оттук. Ще проведете разговори по телефона с трите университета. Ако е необходимо, ще отидете намясто.

— Този тип като беглец ли се води? От какво е избягал, от старческия дом ли?

Топло, помисли си Ларсън.

— Ще имаме нужда от пълните му финансови извлечения, от медицинската документация, както и от психиатрична експертиза. — Тонът на Хемптън прозвуча почти като оплакване. — Би ли могъл такъв старец да има любовна връзка?

Ларсън обмисли внимателно следващите си думи. Искаше Хемптън сам да свърже фактите, че по случая не работи никоя друга специална служба, а Леополд Марковиц е изложил на риск списъка на защитените свидетели. Поне това дължеше на момчетата си. Опита друг заобиколен начин. Добре.

— Раната на помощника му е почти идентична с тази на Бени.

Мълчанието от другата страна на слушалката бе красноречиво.

— Не спомена ли, че нашите хора извършват разпитите? — Бинго! — Както и да е, защо ние разследваме това? — запита Хемптън. — Къде е мястото на федералните в това?

Ларсън кимна от своята страна на линията.

— Те не участват в това, което би трябвало доста да ти говори. А също и предположението, че зад изчезването могат да стоят Ромеро, и то точно по времето, когато Дони се явява за разглеждане на излизане в изпитателен срок.

— Защо, мамка му, на Ромеро би им пукало за някакъв дърт компютърен маниак? — попита Хемптън. — Какво не ми казваш, Роло?

— Почваш да стопляш.

— Не ти позволяват да си отваряш устата.

Заля го вълна на облекчение. Помисли, че вероятно по същия начин „хора, близки до разследването“ позволяват информацията да изтече в медиите. Не е нужно да изречеш нещо, за да го съобщиш. Можеш да оставиш нещата да говорят сами.

— Кого още е консултирал този умник освен трите университета? Дали не надушвам федералното правителство?

— Нюхът ти е страхотен, Хемп.

— Ромеро — каза Хемптън. — Звеното за организирана престъпност?

— Студено. Мисли за Бени.

— Правосъдието?

— Горещо, та чак пари.

— Програмата за защита на свидетели? — Въпросителна интонация. Хемптън бе превърнал въпроса в твърдение. — Задръж! Той не беше ли въвлечен в реорганизацията на основния списък?

Направо поезия. Ларсън бе наясно, че сега Хемптън ще успее да нареди пъзела. Не издирваха някакъв старец, който не се явява на лекциите си в колежа, а — ако Хемптън успееше да направи и следващата крачка — човека зад списъка Лаена, отговорен за живота на повече от две хиляди защитени свидетели и пет хиляди техни близки. От това произтичаше високото ниво на личния риск, различен от този в ежедневната им работа да преследват избягали затворници и издирвани от закона.

— Основната ни цел е Марковиц. Счита се, че ще има нужда от достъп до суперкомпютър. Искат да говорим с хората, занимаващи се с компютри по тези места, с надеждата да го прихванем.

— Суперкомпютри? Хващаш ли се на това? — попита Хемптън.

— Има някакъв смисъл.

— Пари, жени и работа — каза Хемптън. — Така се открива един мъж.

— В това спор няма.

— Защо му е притрябвал компютър?

— Това не подлежи на обсъждане, както и подробностите по въпроса.

— Ромеро?

— Топло!

Хемптън щеше да сглоби мозайката. Просто му бяха нужни ден-два.

— Скротъм получава нареждания от Програмата? Какво значи това? Откога?

— Ако този самолет изобщо някога излети, трябва да кацна преди обяд.

Но една нова идея се бе оформила в главата му. Той нямаше да се качи на следващия полет.

— Искаш да те взема ли?

— Няма да е зле. Колата ми е в центъра. Но ще ти се обадя, като тръгна. Междувременно ти и Стъби започвате да действате. Ротем е подготвил списъка с контактите ви.

— Това ме озадачава, Роло — каза Хемптън, докато още осмисляше получената информация. — Дали си в Чикаго да смениш полета, или защото регионалната служба на Програмата е там? Доколко са набъркани в тази история? Не биха се разделили с нещо, нали? Нещо, което личният им Бен Франклин е създал за тях преди около пет години?

На Ларсън му се дощя да го поздрави, но каза само:

— Ще ти се обадя.

Завръщането му в Сейнт Луис щеше да почака с няколко часа.

Първо най-важното.

4.

Норт Шор в Чикаго, нанизът от квартали спални, застроени преди век, донякъде запазваше стария си дух. Улиците в тези селища се придържаха към стила на класическата архитектура. Тези райони бяха пощадени в голямата си част от повсеместното застрояване с типови жилища, което се бе разгърнало в американския Среден запад по време на разрастването на предградията през петдесетте години, непосредствено след войната.

Но на Ларсън всичко му изглеждаше еднакво — Уинетка, Гленко, беше му трудно да различи едно място от друго, тъй като разликата се състоеше основно в някое и друго голф игрище с тухлена сграда за клуба.

В неделя следобед неизтребимите обитатели бяха наизлезли да почистват листата с гребла. Носеха омачкани дрехи в цвят каки, кожени спортни обувки и ризи. Жените бяха оставени да потичат за здраве, да се попързалят на ролери и да разходят кучетата, докато по-отрасналите им деца караха скейтбордове или колела на групички.

Колите, зад които караше — „Лексус“, „Мерцедес“, „Волво“ и „Кадилак“, возеха златисти ретривъри или лабрадори, на задните си стъкла имаха стикери на футболни или хокейни клубове, а по броните — глупави лепенки, които обявяваха, че децата им са отличници.

Малката къща на Ларсън в Сейнт Луис, една от онези постройки тип ранчо от петдесетте години, лесно можеше да се побере в гаража на повечето тук домашни палати. Той отново провери адреса и спря колата.

Докато пътуваше през предградията, всичко му напомняше за семеен живот и какъв би могъл да бъде неговият собствен, ако бе приел без резерви поканата на Хоуп. Това го подтикна да се обади на Линда — единствения човек, на когото бе доверил миналото си.

Линда бе единствената жена, с която бе имал връзка през изминалите шест години. Беше вдовица на скъп за Ларсън приятел и двамата имаха кратка, но наситена с емоции авантюра преди малко повече от три години. Никой от тях не бе влязъл в леглото с очаквания, по-големи от тези за утеха и разбиране, но това им бе създало доверие един в друг за цял живот. Линда често се грижеше за Танър, кучето на Ларсън, когато той заминеше по работа. Беше й оставил съобщение от Ню Джърси и реши да продължи нататък.

Тя пресяваше обажданията си, затова му се наложи да почака за отговор. Никога не го питаше къде се намира или какво прави.

— Танър е добре — започна тя разговора.

Той й поблагодари, че е приела кучето почти без предупреждение, и тя му отвърна, че за нея това не е проблем. Живееше в наследена от съпруга й огромна къща с просторен заден двор, с която накрая щеше да се наложи да се раздели. Но все още бе рано. И двамата разбираха, че не е готова. Той каза:

— Помниш ли онзи тип, за когото ти казах, че е уведомен за новата самоличност на един приятел? — Името нямаше значение.

— Да? — Гласът й звучеше тревожно. Беше й казал, че проследяването на подобна информация може да му струва работата.

— Паркирал съм на един ъгъл разстояние от дома му.

— Е, това е нещо ново.

— Луд ли съм?

— Разбира се, че си. Полудял от любов, нали?

— Тя е в опасност.

— Съжалявам.

— Не знам дали не използвам това просто като претекст, но ей ме на тук, готов да отида докрай.

— Недовършена работа?

— Точно така.

— Ако можех да прекарам дори и пет минути с Джак… Е, това си го слушал достатъчно.

Приятелят на Ларсън бе починал, докато изнасяше лекция в малък колеж в Ню Ингланд. Не заради хонорара, а просто защото го бяха помолили. На четирийсет и три години. Доста по-рано, отколкото му се полагаше.

— Ще получа своите пет минути — каза той, макар гласът му да прозвуча не съвсем уверено. Шансовете му да разбере нещо за Хоуп тук бяха ограничени от високата стена, издигната да предотврати всякакви намерения за контакт.

— Помни, че ти си този, който търси. Имал си време да обмислиш тази втора среща и нейното значение. Тя не е имала. Не я съди по първата реакция. Дай й малко време да подреди мислите си. Никак няма да й е лесно.

— И за двама ни няма да е лесно.

— Радвам се за теб.

Почувства се истински задник затова, че бе въвлякъл Линда в тази история, натрил й бе носа с възможността, която имаше, докато за нея нямаше никакъв шанс отново да бъде с него. Той продължи:

— Когато я намеря, може би аз ще съм този, който ще й направи предложение.

— Ще осигуря на Танър добър дом — бе единственото, което каза тя.

Усети как гласът й се напряга, можеше да си я представи до кухненската маса. Познаваше навиците й. Обичаше я, като една от добрите. Щяха да си липсват взаимно.

— Ще видим — каза той.

Тя му напомни да се пази и че го обича. Докато затваряха, той осъзна колко близки бяха станали и колко щеше да му липсва.

* * *

Отново излезе на пътя; дърветата преливаха от багри, а Ларсън си мислеше какъв риск за кариерата си поема, идвайки тук, в дома на човека. Не се полагаше да знае самоличността на когото и да било от регионалните директори на Програмата, още по-малко да го посещава без предупреждение. Нямаше представа какви последствия можеха да възникнат от това.

Спря пред внушителна триетажна къща в стил „Тюдор“. Или Съндърланд, или съпругата му произхождаха от богато семейство, а може тя да имаше страхотна работа, защото нямаше как със заплатата си Съндърланд да си позволи такъв палат. Отличаваше се с четири тухлени комина, алуминиева дограма и двор, изцяло проектиран от озеленител — напомняше по-скоро на парк, застлана с плочи алея, която водеше към дървена порта с масивно чукче от ковано желязо във формата на лавров венец. Двойка величествени дъбове хвърляха сянка върху предния двор, а листата им шумоляха в краката на Ларсън. Респектиран от обстановката, той си повтори не само какво щеше да каже, но и как щеше да го направи.

Отвори му момиче, което бе на път да се превърне в девойка; бе свенливо и докато говореше, се опитваше да прикрива с ръка шините в устата си. Беше облечена в джинси с ниска талия и фланелка, която откриваше пъпа й. Ларсън се запита какво ли е да й бъдеш родител.

— Марли? Татко вкъщи ли е? — Рискува, като използва името й, но знаеше, че фамилиарността може да я отпусне.

Тя вирна глава. Любопитка.

— Мога ли да му предам кой го търси?

Точните думи. Не го покани вътре. Беше блокирала вратата с крак. Точното обучение.

— Заместник-шериф Роланд Ларсън — представи се той и й подаде визитната си картичка. — Предай му, че работя за… — Произнесе го буква по буква: — О-И-О-П.

— Разбира се. Изчакайте тук, моля.

Тя затвори вратата. Мамка му. Ларсън опита бравата и установи, че е заключена. Децата на Съндърланд бяха расли със съзнанието колко сложно е да живееш под един покрив с регионален директор на Програмата. Но пък би могло да бъде и просто синдром на предградията. Имаше само още четирима регионални директори, които познаваха Програмата толкова отблизо, но Съндърланд бе този, който бе преместил Хоуп от фермата.

Лицето на Съндърланд и измачканите му дрехи оставяха впечатлението, че напоследък не е спал. Зацапаните очила за четене висяха от шията му на тънка черна връвчица. Миришеше на пуканки — това вероятно бе миризмата на самата къща. Имаше студени сини очи, от които струеше презрение, римски нос, чиито побелели косъмчета се нуждаеха от подстригване, цепната брадичка и клепнали уши. Побелялата му коса беше подстригана като на съседите му в предградието — истинско прикритие. Дясната му ръка, скрита зад масивната врата, вероятно държеше оръжие.

Ларсън зърна отражение в тесния страничен прозорец. Двама едри, добре облечени типове, съвсем не намясто в съботния ден, бяха застанали на тротоара между него и колата му; заместник-шерифи, чиято задача без съмнение бе да пазят човека, който отговаряше за толкова много съдби. Загубата на Лаена бе разтърсила Програмата из основи.

— Документите — заповяда Съндърланд, докато си играеше с визитката му.

Ларсън разгърна картата си за самоличност, движенията му бяха плавни и овладени заради двамата зад него.

— Срещали сме се веднъж, преди шест години.

— Така ли? — попита той, докато все още разучаваше документите през полумесеците на очилата си.

— Свидетелят беше жена — каза Ларсън, посочвайки пола да опресни паметта на Съндърланд, защото жените бяха малцинство сред защитените свидетели. — Беше в една ферма извън Сейнт Луис. Вие дойдохте да я инструктирате.

Съндърланд му хвърли бърз поглед над очилата си.

— Изглеждате ми смътно познат.

— По онова време Скот Ротем бе ръководител на операцията. Още преди звеното ни за защита да бъде трансформирано в ОИОП.

— Забележителна кариера. — Все още не можеше да се сети за Ларсън. — Нека ти задам един въпрос: Защо в моя дом? Да не си се побъркал?

Телефонният номер на Съндърланд не бе регистриран в телефонен указател, нито в правителствените списъци, нито в интернет — стандартна предохранителна процедура за регионален шеф от Програмата. Петимата регионални директори извършваха окончателните премествания на всички свидетели и наблюдаваха поведението им по новите места. Затова бяха силно охранявани.

— Проследих ви чрез Марли и Конър. Вие или съпругата ви сте им купили мобилни телефони преди около година и половина. За телефона на Марли е отбелязан домашният й адрес. Трябваха ми около трийсет минути да го получа.

Съндърланд направи гримаса и махна на двамата телохранители да се оттеглят. Докато затваряше вратата зад Ларсън, попита недоверчиво:

— Открил си ме чрез мобилните телефони на децата ми?

— С това си вадя хляба.

Дневната бе мебелирана в стил „Чипъндейл“, с ръчно тъкани килими, които покриваха само част от пода, и цветя, аранжирани в тон с обстановката. Ларсън се опиваше от сладкия аромат на политура за мебели и щипещия мирис на узряло сирене. Чу, че някъде работи телевизор.

Съндърланд го преведе покрай кухнята по коридор, окичен със снимки от летните ваканции на семейството. Звукът от телевизора, отначало силен, постепенно затихна.

— Скот знае ли за това посещение?

— Не съвсем — отвърна откровено Ларсън.

— Отделът за издирване на опасни престъпници изключително уважава служителите от службите, Ларсън, и всички ние разбираме, че вие сте тези, които вършат работата на терена. Ротем може да бъде истинска напаст. Това също го знаем. Но той умее да довежда работата докрай. Ти също, доколкото ми е известно, иначе нямаше да ти позволя да прекрачиш този праг. — В действителност си бе спомнил името на Ларсън, макар да не можеше да го свърже с лицето.

— Добре ли познавате Марковиц? — попита Ларсън, след като вратата на кабинета бе затворена.

Личеше, че е обитаван, малко разхвърлян — явно стаята бе предназначена за прислугата, а после я бяха преустроили, защото се намираше в близост до мокрото помещение. Миришеше на маслени бои и уиски. В близкия ъгъл бе поставен изпоцапан с боя дървен статив с недовършен пейзаж, някак безвкусен.

— Успокоява нервите — обясни Съндърланд, щом видя накъде гледа Ларсън.

Не и когато го съзерцаваш, помисли си Ларсън.

— Лео Марковиц е блестящ проектант и специалист. Познавам го само професионално, разбира се, но не мисля, че притежава нещо повече от професионализъм. Взе една хаотична система, проследи хиляди досиета на защитени свидетели и… и създаде от нея не просто база данни, а закодирана база данни. Платихме на десетина осъдени хакери да се опитат да пробият Лаена и никой от тях не можа да премине дори първата бариера. Човекът е гений.

— Колко от хората в Програмата знаеха с какво се занимава…

— Виж какво, ако намекваш за това, което си мисля, знай, че вече сме те изпреварили. Захванахме се отдавна. Ротем също. Ако има къртица — в Програмата, в отдела, в правосъдието, ще я изровим.

— Сигурен съм, че ще го направите, но ние подхождаме от съвсем различен ъгъл. Вие се опитвате да откриете къртица и да я заловите. Ние се опитваме да открием Марковиц, а това означава да тръгнем от лицата, които са знаели каква е неговата роля, и да пресеем непосредствените им действия — телефонни разговори, електронна поща, контакти, финанси. Част от нещата, които и вие проверявате.

— Добре, ще ти дам имената. Ще ти ги изпратя по имейл. Наблюдаваме общо около осем човека.

— Това ще е от помощ. Благодаря.

— Коя е жената? — попита Съндърланд. — Как е истинското й име?

— Стивънс. Хоуп Стивънс.

Съндърланд кимна. Никой не забравяше Хоуп. Но както се оказа, Съндърланд я бе запомнил по причини, различни от тези, за които Ларсън би могъл да си помисли.

— Знаеш ли, че тя отказа да участва?

— Чух за това. — Ларсън си пое дълбоко дъх. — Трябва да разбера какво има в досието й в Програмата. Какво може да научи някой, който го види. Трябва да я открия.

Леко наклонената в поза на любопитство глава бе нещо, което дъщеря му бе копирала от него.

— Упълномощен ли си за това?

Деликатна територия. Ларсън се поколеба.

— Защото, не знам дали знаеш това или не, но правосъдието би обърнало света да я намери тъкмо сега. Има едно висящо дело. Тя може да се окаже… от решаващо значение…

— Дони Ромеро.

— Започваш да ме впечатляваш, Ларсън.

— Или да ви вбесявам? — Бе разгадал какво се крие зад изражението му.

Съндърланд се усмихна иронично.

— Добре де. Това също.

— Има нещо, което няма да прочетете в нито един доклад: помощникът на Марковиц — онзи, когото намерихме мъртъв в банята на долния етаж, е бил убит от същия човек, който нападна Хоуп Стивънс в автобуса преди шест години. Помните ли онзи инцидент?

— Продължавай.

— Трябва да я открия, защото онези ще я потърсят. Помощникът на Марковиц е бил убит или от същия човек, или от някой, обучаван по същия начин, защото убийството носи почерка на извършителя. Никога няма да докажем, че са Ромеро, но това не е моя работа. Също така никога няма да можем да докажем, че Хоуп Стивънс е първа в списъка на свидетелите, които искат да видят мъртви. Представете си, че прочете за подновяването на делото срещу Дони, промени намеренията си и изскочи от храстите. Дали биха поели подобен риск? Разполагаме с две възможности: да ги оставим да я убият или да я издирим. Можем да заложим капан и да арестуваме убиеца, а после да се опитаме да получим информация от него или — това е повече по вкуса ми — да го побъркаме от страх, да го пуснем и да се надяваме, че ще допълзи обратно в леговището си.

Тези думи изненадаха Съндърланд. Честно казано, на Ларсън изобщо не му пукаше дали ще проследят убиеца, но разбираше, че Съндърланд се нуждае от нещо повече от спасяването на един свидетел от Програмата.

— Същото леговище, където са Марковиц и Лаена, както предполагам — добави Ларсън.

— Вече ти казах, тя се укри.

— Вие я включихте в Програмата.

— Направих го. Така е.

— Създадохте й нов живот, чийто модел тя може би още следва, макар и под чуждо име.

— Вкарал съм десетки, стотици души в Програмата. Какво те кара да мислиш, че съм запомнил Стивънс?

Ларсън имаше готов отговор на това.

— Преди да се укрие, разговаряхте ли с нея, или просто изчезна?

Съндърланд стисна устни, погледна го замислено и леко поклати глава.

— Аз не постъпвам така — отвърна той. — Не знам какви са вашите обичаи, заместник-шериф, но аз не обсъждам живота на защитени свидетели.

— Оперативният списък е изчезнал. Никой не е защитен. Но какво става с другия, онзи с имената на излезлите от Програмата? Защо си мисля, че са в отделен списък?

— Всичко, което се съдържа в Лаена, или почти всичко е копирано на хартия. Освен това имаме и дублиращи записи върху дисковете на Лаена. Докато разговаряме, всичко това се възстановява. Към понеделник ще сме си върнали почти всичко.

Тонът му говореше друго, но Ларсън реши да не му се противопоставя. Дублиращите списъци вероятно бяха инсталирани от Марковиц и ако бе така, достъпът до тях можеше да се окаже доста труден. В Програмата сигурно имаха списъците на хартия, но доколко бяха актуални и щяха ли да бъдат предадени и класифицирани, беше друг въпрос. Вероятно кашата бе много по-голяма, отколкото Съндърланд предполагаше. Само за няколко години, откакто разчитаха на компютри, ръчната обработка на документацията явно се бе превърнала в анахронизъм.

— Нуждая се от всичко, с което разполагате за нея — каза Ларсън. Усети съпротивата на Съндърланд и попита: — Как мислите, защо още не е имало кръвопролитие?

— Моля?

— Ако Марковиц е пробил Лаена и е разшифровал всяка от защитените самоличности, ако Ромеро разполагат с всички тези имена и адреси, защо тогава още не е последвала кървава баня? — Съндърланд се бе разположил зад бюрото и Ларсън пристъпи напред, настанявайки се в удобното кресло от червена кожа срещу него. — Биха могли да разпродадат веднага имената от този списък. Купувачи ще се намерят. Всяка престъпна фамилия в страната има в този списък някого, когото желае да види мъртъв; има издадени смъртни присъди, а някои ги сърбят ръцете да се захванат. Тогава защо няма кръвопролития?

— Убеден съм, че Скот ти е казал за кодирането, уникално за всяка самоличност. Това е много работа. Отнема много време.

— Друга причина?

— Искат да подберат най-ценното от списъка, предполагам. Изпреварили сме те в това, Ларсън. Повярвай ми, точно в момента имаме екипи, които възстановяват информацията за десетки свидетели.

— Но не и онези, които са се укрили — каза Ларсън.

— Всъщност разпространяваме предварително подготвено общо предупреждение към всички свидетели.

Червен флаг, чието предназначение е да накара тях и близките им да се покрият. Ще останат така, докато не бием отбой.

— И Хоуп ще се подчини на това?

— Ако има ум в главата си, ще го направи.

— А ако няма ум в главата си — каза Ларсън, — ще изпуснем златния шанс да заловим един убиец и да намерим Марковиц.

— Винаги ли си толкова самоуверен?

— Издирването на опасни престъпници не може да се сравни с нищо. Трябва да се научиш да надничаш зад всяко ъгълче. Това е единственото, заради което съм тук.

Съндърланд се изправи и тръгна към вратата на кабинета си, подканяйки Ларсън да го последва.

— Хайде — каза той. Ларсън не помръдна.

— Трябва да ми помогнете.

— Не и тук — отвърна Съндърланд. — Не и в моя дом. Няма да обсъждам действията на защитен свидетел, дори и укрил се, в дома си. Имаме стая в центъра на града. Чиста е. Ние двамата също трябва да сме чисти. Няма да го направя без тези предпазни мерки.

Ларсън направо скочи от стола. Съндърланд се бе съгласил да му даде Хоуп Стивънс.

* * *

Накараха Ларсън да изпразни джобовете си — портфейл, документи, дребни пари, носна кърпа, химикалка, както и да остави телефона и колана си, всичко метално, и да ги предаде на заместника, който отговаря за това. Съндърланд направи същото, но носеше много по-малко неща у себе си. Прекараха металотърсачите по тях като при проверка на летище. Влязоха в обикновена на вид конферентна зала.

Разположена сред множество кабинети, тя нямаше нито прозорци, нито някаква украса, само една-единствена врата, която се затвори с особено щракване. Бледозелените стени се сториха необичайни на Ларсън, вероятно бе използвана специална боя на метална основа или дори сложен материал, който отразява радиовълните. Беше чувал за подобни стаи, но никога не бе влизал в такава. Нито телефон, нито компютър. Никакви контакти. Вградените в тавана лампи светеха през някакво плътно стъкло и той си помисли, че този материал вероятно също е предназначен да отклонява всички случайни радиовълни.

Караха около трийсет минути до центъра на града, като с наетата си кола Ларсън следваше буика на Съндърланд. „Толкова много усилия — помисли си той — само за една жена, която вече дори не е в Програмата“. Никога нямаше да разбере докрай управлението, от което беше част.

Ларсън помоли за обикновен дървен молив и празен лист и ги получи.

— Хоуп Стивънс бе преместена под името Алис Фризън — започна Съндърланд, без да се церемони. Вероятно бързаше. — Бейкърсфилд, Калифорния. Доколкото си спомням, я устроихме на работа в здравеопазването. Умения в информационните технологии, нали така?

— Да, компютри.

— Така. Информационни технологии в болница, почти съм сигурен, че беше така. Но няма значение, защото почти година след придобиването на новата й самоличност, точно по времето, когато кандидатстваше за издръжка на свой близък, загина още един от нашите свидетели, неин познат. Бе убит на паркинг пред Уолмарт в Де Мойн. Снимката му — беше жестоко убийство — бе разпространена, преди да можем да я спрем. Тази жена, Стивънс, изчезна от полезрението ни точно когато започваше второ дело за наемно убийство едновременно срещу Дони Ромеро и останалите. Не е нужно да ти казвам, че обвинения в заговор и опит за убийство никога не бяха повдигнати.

Ларсън се чувстваше така, сякаш му бяха ударили плесница. Кандидатстването на Хоуп за издръжка на близък говореше за съществуването на съпруг, дете или и двете. Наистина нов живот.

— Близък — в единствено или множествено число? Нещо повече за това?

— Трябва да го има в досието й. Прав си, че информацията за нея е нанесена отделно. Действително я отделяме, когато се укрият. Но освен това я има в Лаена, защото седемдесет и няколко процента от онези, които се укриват, накрая се връщат в Програмата. Към понеделник ще бъда в по-добро положение да изясня тази молба.

— И това е всичко? Алис Фризън доброволно е напуснала Програмата. — Ларсън си драскаше някакви бележки.

— Загубвайки значителна издръжка и здравна осигуровка, бих добавил.

— Не е малко.

— Действително.

— Нямате ли информация за този близък? Дете? Любовник? Роднина?

— Не.

— И това е всичко? — Ларсън бе прекарал значителна част от службата си в четене по лицата на прословути лъжци и нареди Съндърланд сред най-добрите от тях. Беше лъжец. Това не бе всичко и Ларсън го знаеше.

— Възможността господин Ромеро да бъде пуснат в изпитателен срок подпали пожар в кабинета на главния прокурор на САЩ. Заедно с него се възобнови интересът към откриването на г-жа Стивънс, известна още като г-жа Фризън.

— И?

— И аз не разправям клюки и не правя намеци. Ларсън внимателно се взираше в него в очакване на поредната лъжа.

— Просто дочуваш някои неща, това е всичко — каза Съндърланд.

— Бихте ли се обадили заради мен? — попита Ларсън.

— В събота? Ларсън отвърна:

— Искате да изчакате до понеделник ли? Казаха ми, че ако Марковиц не е дешифрирал целия списък досега, то е на път да го направи всеки момент. Съмнявам се, че някой от нас е успял да се наспи през изминалите трийсет часа, но мога да ви уверя от свое име, че няма да си свърша работата по най-добрия начин, ако трябва да чакам до понеделник.

— Ще трябва да изчакаш тук.

— Бива ме в чакането — отвърна Ларсън, сдържайки вълнението си. — Държавна работа, нали така?

Съндърланд не оцени сарказма и излезе от стаята. През отворената врата Ларсън успя да зърне заместник-шерифа, който пазеше отвън. След минута положи глава върху ръцете си за кратка почивка. Изправи се веднага, щом Съндърланд се върна.

Той седна на мястото си явно под огромен емоционален натиск. Напомни на Ларсън за съдия, който се връща в залата за обсъждане със съдебните заседатели. Съндърланд каза:

— Някоя си Алис Дънбар се появява в група здравни осигуровки с тригодишна давност в болницата „Свети Лука“ в Минеаполис. Социалната осигуровка, която е предоставила, е същата, която й дадохме за Фризън. Вероятно е нямала друг избор. Има смисъл: след 11 септември е направо невъзможно да получиш фалшива социална осигуровка. Промяната на името в Дънбар е законна — направена е легално в Калифорния. Освен това има още една социална осигуровка, издадена от Министерството на финансите на името на някоя си Пенелопе Дънбар, родена в Калифорния, понастоящем петгодишна. Осигуровката на детето е била изпратена до пощенска кутия в Минеаполис. В доклада на служителя, извършил проучването, са споменати няколко телефонни разговора с местната болница. В него пише, че по това време нишката е била обещаваща.

— И?

Съндърланд, изглежда, не бързаше, опитвайки се да постигне по-голям драматичен ефект, и това раздразни Ларсън.

— Никакво развитие. — Изражението на Съндърланд отрази шева на Ларсън. — Ти си този, който намеси правителството. Макар да е изпратил доклада до нас и до правосъдието, не го е изпратил до кабинета на главния прокурор. Това се случва преди малко повече от три месеца. Явно докладът никога не е попадал при главния прокурор. Този служител е имал не само номера на пощенската кутия, където е била изпратена социалната осигуровка, но вероятно и адреса й. Този тип е свършил много добра работа. В Министерството на правосъдието имаше сериозни размествания след провала на закрилата на Ридж и Хоумланд, но вероятно няма защо да го казвам на теб. Но доколкото мога да преценя, същото се отнася и до човека, за когото говоря. Изглежда, всичко е замряло дотам.

— Точно така — отвърна Ларсън, после промърмори: — Или пък е умряла.

5.

Минеаполис, Минесота, се точеше покрай прозорците на автобуса, докато пътникът се наслаждаваше на последната възможност да запечата в съзнанието си лицето на следващата си жертва. Трябваше да добави промените във възрастта, в цвета на косите и прическата, теглото; после се съсредоточи върху зелените очи, меката извивка на брадичката и разположението на ушите. Откри мъничък сърповиден белег, скрит сред космите на лявата й вежда. Не влагаше нищо в името — Алис Фризън, Алис Дънбар. Вместо това мислеше как ще изсече ивици в нея, отначало повърхностни, а там, където е необходимо, и по-дълбоки. Пленяваше го красотата на наситеното червено на фона на бледата плът.

Дупката на коляното на изтърканите му дънки разкриваше тъмната кожа на латиноамериканското му потекло. Коляното му се движеше в такт с вибрациите на градския автобус. Платът трептеше заедно с гористозеления суичър, в който бе облечен. Но не и тялото му. Всеки мускул бе свит и напрегнат като на котка, готова за скок. Вдигнатата качулка оставяше лицето му в сянка, приличаше на монах, затова и любопитното малко момиченце, разглеждайки го усърдно от предната седалка, не можа да различи чертите му. Само две втренчени очи, толкова невероятно тъмнокафяви, че изглеждаха почти черни. Те се сведоха и го върнаха към кръстословицата в скута му.

Три водоравно: възел, който не може да бъде разплетен.

Петгодишното момиченце му се усмихна тайно, махайки му с връхчетата на пръстите си, така че майка му да не го забележи. Явно се надяваше да получи усмивка, но това не стана.

Паоло пренебрегна момиченцето и съсредоточи вниманието си върху кръстословицата, а от време на време и върху гледката навън — номерата на сградите, покрай които преминаваха. Търсеше определен адрес. Въпреки напрежението в мускулите, вътрешно се чувстваше спокоен. Следваше наставлението; прави каквото ти е наредено. Чувстваше безкрайна благодарност за възможността, която му бе предоставена: усещането за семейство, чувството за принадлежност. Нищо не би могло да го спре.

Паоло трябваше да благодари на Филип за обучението си. Служеше му така, както един лейтенант служи на своя капитан. Неведнъж му минаваше през ума, че заповедите трябва да пристигат директно от Рикардо — полубрата на Филип, който сега, след „пенсионирането“ на баща му, ръководеше клана Ромеро. Филип не участваше в съвета като Рикардо и бе малко вероятно да разполага с власт да нареди екзекутирането на тази жена, но това бе жената, от която зависеше измъкването на Дони, така че Паоло се подчини. Филип бе забъркан в семеен спор, в борба за власт, за запазване на семейния бизнес в здравеопазването и осигуровките, докато безполезният му полубрат бе уличен бандит, който предпочиташе да прибират дял от казината и хазарта на американците. Паоло бе готов да последва Филип и в гроба, стига да му кажеха. Рикардо бе арогантен, разглезен плужек. Ако синът копеле Филип се опитваше да получи контрол върху бизнеса на семейство Ромеро, както явно ставаше, то Паоло охотно щеше да го подкрепи. Филип много си падаше по съпругата на своя полубрат, изключително привлекателна италианка на име Катрина. Главата на Паоло се замая при мисълта за собствената му нараснала значимост, което щеше да последва в случай на успех.

Усети, че получава ерекция, и разбра, че наближава. Зърна някакъв номер встрани от витрината на магазин за деликатеси. Да. Почти бе стигнал.

„Гордиев“, написа той в малките квадратчета.

Пресегна се към бутона да сигнализира на шофьора: следваща спирка.

* * *

Паоло проучи задната страна на блока с намерението да открие друга възможност за проникване. Сега кръстословицата бе сгъната и пъхната в задния му джоб. Свали качулката, макар да разбираше, че така излага лицето си на показ, но искаше ушите му да са открити и слухът — в най-добра форма. Стисна устни и си пое въздух през носа, за да долови разнообразните миризми на задната уличка — котки, изветряла бира, човешка урина, разлагащ се боклук, автомобилно масло. Размърда пръстите на ръцете си като пеперуда, която суши крилцата си, и затвори за миг очи, потъвайки в мрак, после ги отвори отново, за да види всичко наоколо като за пръв път.

Видя. Прилежащата офис сграда имаше аварийна стълба към улицата, която стигаше до покрива. Практически бе свързана с блока, който имаше подобна аварийна стълба, но се използваше механизъм с тежест за спускането й и следователно за Паоло бе невъзможно да я достигне. Пътят бе обходен, но щеше да свърши работа.

Посред бял ден, помисли си той. Кой би очаквал да умре сутрин? Холивуд бе накарал хората да вярват, че убийствата се случват само нощем. Трябваше да им благодари за лекотата, с която можеше да изненадва жертвите си.

Катереше се решително, леката му фигура се движеше без усилие по стъпалата. Не бързаше, като отново разчиташе на обичайната нагласа у хората. Катереше се уверено, като човек по поддръжката или майстор, който оглежда покрива.

Пресече до четириетажния блок, спусна се по външната стоманена стълба и се отправи към перваза пред осемте големи прозореца. Бе проучил етажа, докато се спускаше, и прецени, че има два апартамента, всеки с по четири прозореца: кухня, дневна и вероятно две спални.

Отдалеч никой не можеше да забележи фините хирургически ръкавици. Тъй като бе с гръб към уличката, щеше да бъде трудно, ако не и невъзможно някой да забележи и огледалните слънчеви очила, които си сложи. Имаха същата цел като черната ивица през очите по време на снимки — създаваха анонимност.

Лицето на Алис се бе запечатало в паметта му. Както и тялото й — поне това, което снимката разкриваше от него. Постави си за цел да се плъзне бързо покрай прозорците — неясно видение, сянка.

Трябваше да благодари на поредната топла вълна за това, че четири от шестте прозореца бяха или открехнати, или напълно отворени. На два от тях имаше монтирани вентилатори, които шумно се въртяха и му помагаха да замаскира действията си.

Апартамент 3Д трябваше да заема четирите прозореца отдясно. Първият от тях бе открехнат с десетина сантиметра и гледаше към празната кухня. Паоло долови женски глас на фона на музика в стил Ню Ейдж. Това не е човешки глас, установи той. Електронен. Компактдиск или телевизор. Поколеба се, докато чу напътствията и разбра, че е йога. „Напрегнете корема, стегнете задните части и се залюлейте като конче люлка…“

Следващият прозорец бе затворен. Без да се показва, той го проучи по-отблизо: заключен. Но третият, на спалнята, също бе отворен.

Надзърна иззад рамката достатъчно навътре, за да я види. Не гледаше към него, а към телевизор, където инструкторката продължаваше да показва движения. Алис бе облечена в черен бански костюм или трико, прилягащо плътно по стройната й фигура и дори се бе врязало в задника и слабините й. Беше мокра от пот, а няколко косъма от пубиса й се бяха подали по краищата. Паоло отново усети да го изпълва желание.

Измъкна бръснача иззад токата на колана си и преряза найлоновата мрежа на кухненския прозорец.

Премерен риск. Ако промъкването му се провалеше, можеше да стане неприятно. Шумно. Можеше да се окаже принуден да работи невероятно бързо. Нищо ново на този свят. Най-обещаващите ситуации често се оказваха неблагоприятни.

Пресегна се през разреза в мрежата и събори чаша с топло кафе от плота. За негово удоволствие тя се разби върху плочките на пода.

Погледът му попадна на втория прозорец, когато тя излезе от позицията, сви крака пред себе си и се изправи.

— Ехо? — извика тя.

Отправи се към кухнята, като опъваше трикото си назад, задникът й се поклащаше примамливо.

Паоло се плъзна покрай прозореца, преряза мрежата към спалнята и за секунди се вмъкна вътре. Сърцето му биеше лудо.

Тя бе прибрана и спретната. И мъртва, преди да разбере, помисли си той.

Чу я да събира парчетата от чашата и да ги хвърля в боклука. Пусна чешмата, вероятно за да намокри гъба. Нямаше да забележи разреза в мрежата, защото методът му бе да работи по самия ръб, до рамката. Както я бе наместил, когато я остави, тя трябваше да блъсне мрежата, за да забележи повредата. Падането на чашата би могло да се приеме за случайно. Щеше да го припише на вятъра, въпреки че чашата бе тежка, а въздухът — неподвижен. Щеше да си го обясни с вибрациите на съдомиялната машина, макар тя да не работеше. Хората искаха да вярват в прости обяснения. Ако е имала някакви страхове, точно сега трябваше да са я обзели. Надяваше се вече да трепери, когато се изправи пред нея. Умееше да вае човешкия страх като грънчар влажната глина.

Паоло влезе в дневната и дръпна прозрачните пердета, доволен, че по телевизията четирийсет и няколко годишната плоскогърда инструкторка продължава с упражненията. В момента жената на екрана примамливо разтвори крака. Паоло бе превъзбуден като атлет преди стартовия изстрел.

Носеше се плавно из стаята, притиснал гръб до стената, в очакване тя да мине през вратата. Беше изгладнял. Усещаше напрежението във въздуха. Мога да я подуша, осъзна той.

Винаги свършваше толкова бързо. Надяваше се този път да проточи момента възможно най-дълго. Не му се случваше да убива жена всеки ден, още по-малко млада и хубава като тази.

Жената влезе обратно в тясната дневна и бе готова отново да се заеме с йога, когато Паоло обви ръка около шията й в задушаваща прегръдка. Захватът с лакът прекъсва едновременно дишането и притока на кръв към главата. Той я вдигна във въздуха, докато тя риташе и се съпротивляваше, като не обръщаше внимание на вършеещите й лакти. Вкара коляно в гърба й и без да отпуска задушаващата хватка, я тръшна върху опашната й кост. Успя да обезвреди лявата й ръка, а след малко и другата, връзвайки ги с белезници зад гърба й. Отново приложи задушаващата хватка, за да не й позволи да се разкрещи, и я завлече в средата на стаята, като усили със свободната си ръка звука на телевизора.

Зърната на гърдите й бяха щръкнали под трикото и той почувства желание да я обладае. Възбудата му растеше от трескавото й дишане, от повдигащия се гръден кош и краката, които се търкаха един в друг. Реши да й се порадва, преди да я убие или поне преди да е напълно негодна.

Главата й се люлееше на всички страни, а очите й се бяха разширили като панички.

Отпусна задушаващата хватка, за да притисне устата й и да заглуши надигащия се вик. В същия миг използва бръснача да среже презрамките на трикото, като я поряза. Необходими са няколко дълги секунди, за да усетиш болката от остър бръснач.

Минута по-късно кръвта започна да струи. Не направи усилие да разголи гърдите й. Черно-сивите презрамки увиснаха, но плътното трико прилепваше по нея. Усети треперенето й, вълните на ужас преминаваха през нея и това му достави удоволствие. По ръката, която притискаше устата, потече слюнка.

— Сбогувай се, Алис.

— Не съм Алис — изстена жената. — Имам пари… кола… всичко, което поискаш…

Гореща вълна обля лицето му. Би могъл да очаква от нея да твърди, че не е Хоуп Стивънс, но Алис? Възможно ли бе да е сбъркал жената? Обърна я с лице към себе си. От факта, че убиецът не се крие от нея, на жената трябваше да й е станало ясно какво в крайна сметка възнамерява да направи. Удари я, хвърли я назад на пода и се надвеси над нея.

— Само да гъкнеш…

Вдигна бръснача с окървавено острие, демонстрирайки намеренията си. Извади снимката и направи бързо сравнение. Търсеше белези от имплантанти или пластична хирургия; сравняваше единствено разположението на очите и ушите, а не как изглеждат.

Цветът на очите не беше същият. Имаше разлика. Хвърли се напред, прикова я под себе си, докато тя се гърчеше в опит да се освободи. Хареса му усещането от топлината й под него. От това, че се бори да се освободи. Трикото се смъкна надолу по гръдния й кош, едната гърда се показа. Получи ерекция, докато я овладяваше. После се пресегна към лицето й, стисна главата й в здрава хватка и внимателно разтвори лявото й око с пръсти, докато търсеше цветни лещи.

Нямаше лещи… Невъзможно.

Почувства мъката от възможността да е прецакал работата.

— Не съм Алис… Аз не съм Алис — повтаряше тя, вече в шок, почти в безсъзнание.

Ето така ги харесваше. Но положението не беше наред. Опита се да се концентрира.

Лицето й бе станало на петна, олигавено цялото, бузите й лъщяха от сълзи. С незаетата си ръка той я почисти.

— Кротко сега — предупреди я. — Нали не искаш да се подхлъзна.

Отново извади бръснача. Докато го приближаваше към нея, тя застина и му се подчини. Сряза тъканта на деколтето й и еластичната материя се разтвори така, сякаш бе дръпнал цип. Откри се сив спортен сутиен, той бързо го сряза и го захвърли, като оголи и двете й гърди. Гръдният й кош пламтеше в яростно червено.

— Много по-добре — каза той, осъзнавайки властта, която имаше, когато работеше без никакъв срам и притеснение.

Зърната и ареолите й бяха тъмнокафяви към черни, изпъкнали и твърди като орехи. Усети някаква влага по собствената си брадичка; течаха му слюнки.

Тя мяташе глава на всички страни, погледът й бе прикован в кървавия ръб на бръснача, който той държеше в дясната си ръка. Досега разрезите в рамото трябваше да са я пронизали от болка. Досега трябваше да е разбрала какви са намеренията му.

— Кажи ми за Алис. Това е нейният апартамент. — Разбираше достатъчно, за да разпознае искрата на досещането. — Говори ми!

Отново наведе бръснача и потегли разрязаната еластична тъкан да продължи по линията, която беше започнал. Линията водеше надолу. Разголи пъпа й, видя ивицата грижливо поддържани косми на пубиса. Колкото по-малко оставаше от трикото, толкова повече растеше възбудата му. Не беше сигурен колко дълго ще може да се владее.

— Госпожа Бланчард! — закашля се жената. — Съседка… госпожа Бланчард. Спомена Алис… Алис… Алис и дъщеря й. „Като две капки вода“, каза тя. Аз… не… съм… Алис. Моля те… Господи! Не прави това!

Паоло имаше собствено мнение за призоваването на Божието име, докато работеше. Явно всички набират смелост да се обърнат към религията, когато размахваш бръснач пред очите им. Паоло имаше мрачни взаимоотношения с Господ, които малцина биха разбрали, но благодарение на тях той изпитваше дълбоко възмущение, когато жертвите му молеха за пощада.

Разряза останалото от трикото, като внимаваше да не я нарани. Не искаше да е мръсна и окървавена там. Сега трикото се бе разтегнало в издължено V от мишниците й до тъмното снопче кафяви косми.

Миризмата й го обгърна и за миг му се зави свят, като на редовен посетител в магазин за сладкиши. Беше страх. Неподправен. Замайващ. Божествен.

Жената изхлипа:

— Аз съм наемателка. Алис… Тази Алис… Не съм аз! Аз не съм тя.

— Млъквай!

Плесна я с опакото на ръката, като ударът по-скоро бе насочен към самия него. Замисли се за последствията от грешката си. Отвращаваше се от мисълта, че ще разочарова Филип. Не би посмял да му се обади с лошата новина. И какво бе това с детето? Какво дете? Каква дъщеря? Не му бяха казали нищо за това, не знаеше нищо такова. Беше сложил черта на възможността да направи нещо лошо на дете. Самият той е бил дете.

— Госпожа Бланчард… — повтори жената под него. — Говорете с нея. Тя познава Алис!

На дясната й буза, там, където я беше ударил, се появи червена ивица. Празното изражение в погледа й му каза, че тя е наясно, че краят приближава.

Инструкторката по телевизията говореше за „силни изтягания“ и той щеше да й предложи едно такова.

След като взе решение, отряза парче от трикото, смачка го на топка в юмрука си и го навря в отворената й уста, докато се опитваше да протестира. Опита се да го ухапе, но без полза. Погледът й бе подивял от ужас; очите й се разтвориха толкова, че можа да види краищата на самата очна ябълка. Отново отбеляза, че няма контактни лещи, нищо, което да обясни, че е сбъркал цвета. Почувства замайване, едновременно от възбуда и притеснение.

Пусна бръснача, разкопча колана си и остави панталоните да се свлекат. Нека види какво бе сторил на себе си. Ако досега по лицето й бе видял страх, сега бе изписан ужас.

Тя се повлече назад, като се избутваше с таз по пода в опит да се отдалечи, но тътренето на ханша й го възбуди още повече.

— Това е — каза той. — Просто това. Не бягай от мен… После пропълзя напред и се захвана за работа.

* * *

Паоло изтърка няколкото малки капки кръв, които бяха попили в зелената тъкан на суичъра му, преди да почука. Отвори му възрастна жена, за която реши, че е госпожа Бланчард. Трябваше да е тя: побеляла, боядисана в синьо коса, мътни, сини като лед очи, които искряха от глад за компания, било то и компанията на непознат, почукал на вратата й.

— Мисля, че може да познавате Алис… моята скъпа, скъпа приятелка — каза Паоло, вместо да се представи, като говореше колкото му бе възможно любезно и спокойно.

Госпожа Бланчард си отбеляза цвета на кожата му; бе виждала този поглед хиляди пъти преди.

— Да?

Крехък глас. Накара го да си помисли за малки стъклени кончета, подредени на перваз.

— Питам се дали не бихте ми помогнали да я намеря. Нямам друг неин адрес освен този.

— Такива мили момичета, тези двечките — каза старицата.

— Знаете ли къде мога да ги намеря?

— Не… не, не знам. Просто един ден се вдигнаха и си тръгнаха. Без едно „довиждане“ да кажат.

Това пасва.

Паоло леко вирна глава да се самопокани вътре.

— Може ли? Много бих искал да чуя всичко, което можете да ми кажете за тях.

— Съжалявам — отвърна тя възможно най-любезно, — но не приемам непознати.

— Но нали и двамата сме техни приятели?

Тя сякаш се замисли над това. После промени решението си.

— Моля да ме извините. Ще се радвам да се срещнем при Пийт — в съседното заведение. Да кажем, след двайсет минути?

Главата й се наведе от любопитство, когато дочу изплющяването на латекса по лявата му китка. Той спокойно плъзна и дясната си ръка във втората ръкавица.

— Какво, по дяволите? — Тя се опита да затвори вратата.

Обувката на Паоло я беше блокирала. Вдигна поглед, устата й зееше като на новоизлюпено пиле, прекалено ужасена да изкрещи.

— Просто трябва малко да си поговорим. — Той я сграбчи, отпуснатата кожа по шията й преля над латекса, вдигна я във въздуха и пристъпи вътре, като леко бутна вратата след себе си. — Хубав дом си имате — каза той.

* * *

Когато всичко приключи, Паоло по навик си купи ванилен млечен шейк и го изпи бавно, за да не му причини главоболие. Изкушаваше се да се обади на Филип, но можеше да го отложи за малко. Втори, много по-странен порив го завладя: желанието да се обади на мама в Италия — на жената, която не бе виждал от петнайсет години. Но часовите пояси бяха объркани, а вероятно тя дори вече не беше между живите, макар че ако беше, знаеше, че ще й е приятно да го чуе, както щеше да й е приятно да чуе, когото и да било от десетките момчета, които бе отгледала заедно с него.

Вместо това, след като пресуши чашата с шейка, той се зае да осъществи обаждането, което бе задължително да направи. Иззвъня три пъти и изключи. Написа кода 9645, изчака два сигнала и натисна 1.

— Давай — каза гласът от другата страна на линията. Филип.

— Получи се мокро. Ще влезе в новините и ще докара копоите.

— Продължавай.

— Тя не е тук. Преместила се е. Има дъщеря на име Пени. — Знаеше, че тази информация ще изуми Филип, затова му остави миг да я осмисли.

— Знаем ли къде е тя? Къде са те?

— Работила е в болницата „Свети Лука“ тук. Може би още работи. Сега съм тръгнал натам.

— Момиченцето… дъщерята. Направо удвоихме шанса си да ги открием — каза Филип.

— Да — съгласи се Паоло, но развитието не му харесваше.

— Когато стигнеш в болницата, съсредоточи се върху детето. Малко вероятно е да смени името на дъщеря си. Не и малкото име. Децата не стават затова. Ще ни помогне… ще помогне на теб. Хората обичат деца. Обичат да говорят за тях.

— Абсолютно вярно. — Самият Паоло обичаше деца.

— Ще видим дали можем да ти помогнем с нещо от наша страна. Докладвай след болницата.

Въпреки деловия тон на Филип, Паоло затвори с чувството, че го е разочаровал. През изминалите няколко години Паоло бе най-добрият от глутницата, дясната ръка на Филип. Не възнамеряваше да отстъпи тази позиция.

Ако съществуваше информация, която да бъде получена от болницата, той щеше да се добере до нея. Ако Алис още работеше там, щеше да я открие и да я убие. Споменът за нападението над автобуса преди толкова години не му даваше мира, той нямаше намерение да повтори провала си. Беше пораснал, по-обръгнал и по-опитен. Твърдо бе решил никога да не повтаря грешките си.

6.

Четири месеца по-рано.

Минеаполис, Минесота

Жертвите на изгаряния бяха най-неприятното, като рибешка кожа, оставена прекалено дълго на скарата. Пациентът пристигна упоен и беше откаран от линейката направо в спешното отделение. Алис Дънбар наблюдаваше суматохата от сини престилки, суетящи се наоколо, докато сестрите от спешното поемаха контрола над пациента от уморените фелдшери. Една престилка се откъсна от кавалкадата, за да обработи документите; три други останаха с пациента, за да избутат носилката до асансьорите и да изпратят доставката в отделението по изгаряния.

Като администратор на шоковата зала, Алис можеше да наблюдава всичко това от известна дистанция. Поддържаше работата на машината на здравеопазването: прием, осигуровки, графици, спешни случаи, присъстваше на административни срещи, дискусии, личностни конфликти, определяне на бюджета — всичко това бе част от ежедневието й. Работата нямаше много общо с техническите й умения, но това бе станало традиция през повечето от изминалите шест години. Като бивш системен анализатор и разследващ измами за „Джеймърсън“ ООД, притежаваната от британци компания за оценяване на риска, компютърните й умения се бяха оказали невероятно ценни. Досега този талант минаваше незабелязано и безплатно, докато персоналният компютър на един колега не бе създал проблем. Оттогава Алис се превърна в безплатният компютърен гений в администрацията на спешното отделение.

Беше избрала Минеаполис съвсем случайно, но донякъде и заради шоуто на Гарисън Кейлър, което я бе накарало да повярва, че там се живее добре. Едно здравословно място да отгледа дъщеря си. Но също и защото имаше силна театрална трупа — включително „Шекспир в парка“. Естествено, ако Програмата изобщо някога се заемеше да я търси, Роланд Ларсън щеше да се спре първо на градовете, където играеха Шекспир. Знаеше прекалено много за нея.

През последните шест месеца Алис бе червенокоса — доста убедителен цвят, имайки предвид, че е изкуствен. Под червеното бе естествено руса. Опитваше да понапълнее, но без успех — обмяната и нервите изгаряха всичко. Резултатът бе едно изпито лице, хлътнали очи, изпъкнали скули. Неприятно, мислеше си тя. Изглеждаше леко бледа вероятно защото не можеше да стои навън толкова, колкото й се искаше, просто защото вътре се чувстваше в по-голяма сигурност. Те бяха някъде там, отвън. Никога не ги забравяше, нито за секунда. Нито под душа, нито когато си лягаше, нито сега, докато работи в „Св. Лука“. Очаквай всеки по всяко време. Тази мантра й беше набивана по време на цялото й обучение в Програмата. Можеше да се сприятелява, но не можеше да се доверява. Забранено й бе да споделя. Живееше като лудите горе, на шестия етаж в болницата — уединено, изолирано, самотно. Но не и Пени.

— Новият уебсайт е станал готин, нали?

Това беше Тина, милата Тина, която работеше като неин помощник. Тина, чиято работа бе да се рови из купищата документация, но която вършеше това с усърдието на куче, ровещо в пясъка. Съвършената Тина с перфектно тяло, прекрасни деца и отличен съпруг. Имаше моменти, когато Алис би дала мило и драго да се размени с нея.

— Какъв уебсайт?

— На детската градина — отвърна Тина. — Тръгна през уикенда. Такива сладки снимки! Трябва да се погледнеш с Пени в музикалния кът. Изглеждате страхотно! И да ти кажа, харесва ми, че споменават само малките имена. Знаеше ли го?

Ушите на Алис започнаха да бучат, сякаш бе застанала твърде близо до реактивен самолет. Смътно се сещаше за музикалния кът.

— Четеш ли някои от имейлите, които ни изпращат? — Тина се зае с клавиатурата на компютъра, за да отвори сайта. — Най-страхотната част е… — Тя завъртя монитора така, че Алис да може да вижда.

В малко квадратче на екрана Алис видя играещи деца и незабавно разбра, че картината е от уебкамера, работеща на живо.

— Да не са се побъркали? — викна високо тя. Изтърва купчината документи, които държеше, и хукна по коридора, по който току-що бяха приели пациента с изгарянията. Усещаше, че гори.

* * *

Тина наблюдаваше през вътрешния прозорец на кабинета. Извика, но гласът й бе заглушен от дебелото стъкло.

Случайно бе оставила компютъра си включен. След минути Алис влезе в кадър, сграбчи Пени и погледна в камерата с лице, което изразяваше такава уплаха, че Тина потръпна и се отдръпна от екрана.

7.

Подаръкът

Паоло влезе в модерния комплекс на болницата „Св. Лука“ в Минеаполис с малката кафява чанта през рамо, взета от госпожа Бланчард — жената, която веднага му каза за болницата. Запроправя си път сред навалицата, докато се добра до служителката на рецепцията — испаноговореща жена, преполовила трийсетте, с дълги изкуствени нокти.

Вдигна чантата да я огледат, после плъзна снимката на Хоуп Стивънс по плота на отвореното гише.

— Намерих тази чанта отвън на паркинга. Вътре имаше бележка, че дават награда на този, който я намери. Тази снимка беше вътре. Жената тук ли работи? — Остави рецепционистката да погледне и рискува. — Името на личната карта е Алис… Алис Дънбар. Има също и снимка на хубаво малко момиченце.

Жената му отвърна учудена:

— Алис? Това? Трудно бих я разпознала — вдигна поглед към Паоло. — И точно сега я намерихте?

— Точно сега.

— Хммм. Отдавна не работи тук. — Огледа го с любопитство. — Къде, казвате, че сте я намерили?

— Можете ли да ми дадете адрес, на който да я изпратя? Наградата ще ми свърши работа. — Усети, че пулсът му се учестява. Обикалянето и търпението си заслужаваха. Филип му бе набил това в главата. Тръпките — като тази в апартамента — бяха редки, но си струваха чакането.

Рецепционистката затрака по клавиатурата с дългите си нокти.

— Не, няма нищо — каза тя накрая. — Опитайте при Тина, долу в администрацията на спешното. Тя и Алис бяха близки.

— Тина.

Жената посочи наляво по коридора.

— Следвайте табелите до спешното.

— Благодаря.

— Късмет с наградата. И ако я намерите, кажете й, че не е лошо да ни изпрати картичка.

* * *

Чакалнята на спешното отделение бе пълна с народ. Бъркотията предостави на Паоло минута да проучи в гръб кестенявата жена в остъклената кутийка, служеща за кабинет. Той реши, че това е Тина Хумболд, изпълнителен секретар, както бе написано на черната табела до вратата.

Друга жена, строга и официална, влезе и излезе от същия кабинет. Носеше алуминиева тавичка за документи и сковано забърза по дългия коридор; дрехите й бяха прилежно изгладени.

На два пъти някакъв чистач в зелени дрехи отвори и влезе в просторен склад, наблъскан с чаршафи, дезинфектанти и консумативи, видя Паоло. „От това — помисли си той — става идеална стая за разпити. Ще трябва само госпожа Стегнат задник да тръгне на някоя от обиколките си, а оживената чакалня да си остане такава“. Колкото повече мислеше, колкото по-дълго чакаше, толкова повече му харесваше.

Надутата с щръкналите цици и скованата походка отново влезе и излезе. Болен мексикански работник изхрачи кръв и хвърли семейството си в паника. Паоло се отправи към вратата на кабинета и почука достатъчно силно да бъде чут въпреки шума.

— Ало?

Тина го стрелна с поглед, устните й заеха формата на изкуствена усмивка и тя посочи чакалнята.

— Обслужваме всички възможно най-бързо. Вероятно го бе взела за мексиканец и това го ядоса.

Бразилец, без родители, отглеждан в оскъдица в Италия, а след това обучен в щата Вашингтон, на Паоло не му пукаше за етническата му принадлежност.

— Става дума за Алис — каза той. — Алис Дънбар. Тина се завъртя на стола. Лицето й бе приятно, но не и изключително.

— Познавате Алис? — Лицето й светна.

Паоло преценяваше какви са шансовете да я накара да излезе от кабинета и да я отведе до склада.

— Имам новини от нея — каза той. — Помоли ме да ви предам едно съобщение, но е… лично… поверително, нали разбирате. — Хвърли поглед зад себе си към навалицата и бъркотията в коридора.

— Моля, заповядайте — каза тя, изправи се и се пресегна към вратата.

Телефонът иззвъня и го спаси. Погледна го с омерзение заради неуместното прекъсване и каза:

— Може би ей там… — Вирна глава: — далеч от цялата тази… работа.

Тя кимна.

— Свикнала съм. Вече дори не я чувам.

Той пристъпи встрани с надеждата, че ще го последва, както и направи, тласкана от любопитство. Усети прилив на задоволство. Когато откриеше верния подход, както се случи и сега, той можеше да се възползва от нуждите и очакванията на жертвите.

Спря точно пред вратата на склада, на която пишеше „Вход забранен“, извърна се и я погледна.

— Казвам се Раул — каза той. — Помогнах да преместят Алис и Пени.

Тина угрижено сбърчи вежди. Той знаеше, че тази дума ще събуди интереса й.

— Да я преместят? — запита тя.

— Никога ли не ви е говорила за него? За бащата? За това, което й е сторил?

Тина поклати глава. Можеше да прочете мислите й: Значи това било.

Номерът бе да спечели достатъчно време, да изчака подходящия момент. Трябваше да станат невидими. Използва едно изпъкнало огледало под тавана, за да държи под око коридора зад себе си. Наблюдаваше и малкия остъклен кабинет, в случай че другата сестра се върне. В чакалнята се появи лекар и мексиканците наскачаха около него.

Сега!

Паоло тръгна към Тина с разперени ръце, сякаш искаше да я утеши. Когато тя реагира с неуверено вдигане на ръце, той я сграбчи за китката, отвори вратата на склада, завъртя я и я бутна вътре. С прецизно движение щракна осветлението, приложи й задушаващата хватка и остави вратата да се хлопне след него. Не се заключваше, затова той я вдигна и я повлече встрани.

Обърна я, докато ръката му стоеше на гърлото й, и я прикова към рафтовете, издигайки я повторно във въздуха.

Тина не се даваше. Вероятно бе минала през курс по самозащита или бе гледала техниката в някой филм, но се пресегна към рафта, сграбчи стоманената четка и замахна с всичка сила право в лицето на Паоло.

Той разбра намеренията й, отклони посоката на ръката й и изби четката. Вече бе разярен.

Тя вдигна коляно към слабините му, но той я блокира и пое удара с бедрото си.

Вкара юмрук в слънчевия й сплит и видя как забелва очи и се отпуска. Негово правило — да наказва, когато е нужно. Извади бръснача от скривалището му зад токата на колана.

— А сега ме чуй — каза той на бялото на очите й. — Знаеш ли какво се случва на малките момиченца, които лъжат? Господ ги наказва.

Разкъса блузата й от шията до пъпа. Направи разреза плитък — кървеше, но не застрашаваше живота й. Вероятно, понеже работеше в спешното, лесно щеше да разпознае такъв тип разрез. А може би не? Но и в двата случая бе привлякъл вниманието й изцяло. Вторият разрез, направен също толкова прецизно, преминаваше от гърда до гърда и завършваше кръстния знак, който вече се просмукваше в дрехите й.

— Ще те оставя да кървиш до смърт, ако не ми отговориш. Разбираш ли ме?

Тя кимна ужасена. Той обичаше този израз на паника в погледите им — момента, когато осъзнаваха, че са загубили всякакъв контрол.

Продължавайки да я държи, той наблюдаваше как леко посинява и започва да трепери от шока.

— Овладей се. Ще те пусна.

Тя кимна пак, макар отново да забелваше очи и той се уплаши да не припадне. Отпусна хватката и прошепна:

— Къде отиде Алис?

Тя се закашля. От очите й струяха сълзи. Завъртя глава, с което искаше да каже „не“. Вероятно в изблика си бе стигнал твърде далеч. Вероятно тя бе загубена кауза. В този случай знаеше какво трябва да направи — бързо да я довърши и да се маха оттук. Опита още веднъж.

— Къде?

— Не ми каза… — Тина се задъха. Вече започваше да усеща болката от разрезите. — Просто замина. Никога вече не я видях.

— Това не ми помага… — каза той. — Не помага и на теб…

Показа окървавеното острие на бръснача, наслаждавайки се на властта си над нея. Толкова малко, а така ефективно.

Продължи броенето:

— Пет… четири… три… две…

— Писмото! — извика тя.

Паоло притисна устата й, насочи вниманието си към вратата и се ослуша, благодарен на продължаващата в чакалнята суматоха. Направи й знак да мълчи и пусна устата й.

— Дължеше ми малко пари. Сто долара. За едни обувки, които й бях купила. Вече го бях забравила… — каза тя. — Изпрати ми ги по пощата… В брой. В писмото пишеше: „Благодаря“. Нямаше подпис. Но знаех, че е от нея.

— Губиш ми времето. — Размаха бръснача пред погледа й. — Хайде, Тина… Знаеш още.

— Беше ми интересно — отвърна тя задавено. — Заради начина, по който замина. Цялата тази паника. Дори не изчака да си вземе заплатата. Без обяснения.

— Губиш ми времето… — Провря свободната си ръка между краката й и я опипа. Мека, невероятно топла. Усети, че се възбужда.

Тя се изправи на пръсти и той дочу сподавения й вик.

— Сейнт Луис — каза тя. — Печатът… на плика. Сейнт Луис. Само това беше, но поне знаех…

Вълна на удовлетворение заля Паоло. Сейнт Луис. Ерекцията му си отиде. Нямаше време за такива глупости.

— Браво, Тина.

Пусна слабините й, но продължаваше да държи бръснача до лицето й.

— Ще ти спестя болката — каза й той с топъл шепот в ухото.

В същия момент с един удар размаза носа й, пращайки я в безсъзнание. Използва кърпа да спре кървенето, докато прерязваше шията й от ухо до ухо, както го бяха учили. Остави я да се свлече на пода; тайната на разговора им бе запазена.

Отново усети възбуда и ерекция, но разбираше, че тук не е мястото. Запечата Тина в паметта си така, както се бе свлякла на пода, за да може да извика спомена, когато има време.

Открехна вратата и се промъкна навън, оставяйки глъчката от чакалнята зад гърба си.

8.

Ларсън изкачваше стълбите към етажа по две наведнъж, докато значката му на федерален служител се удряше в джоба на палтото му. Бесният ритъм, в който биеше сърцето му, не се дължеше единствено на напрежението от тичането. Беше притеснен още като пристигна в Минеаполис. Компанията за коли под наем отказа да извърши разплащането с кредитната му карта, освен това трябваше да заобикаля поради строителни работи. Учестеният му пулс и потните му ръце говореха само едно: Хоуп Стивънс. Молеше се да не е прекалено късно.

На адреса, който Съндърланд му предостави, Ларсън се изправи пред група зле паркирани полицейски автомобили и мигащите светлини на не една, а две линейки. Свлече се по стената, разбираше, без да му бъде казано. Всеки детайл в тази сцена загатваше, че е пристигнал твърде късно.

Влажният есенен въздух го връхлетя. Подуши дим — на горящи дърва, на гниещи листа, на долнокачествена пура. В Минесота листата бяха опадали седмици преди тези в Чикаго и месец преди Сейнт Луис.

Стигна до отворената врата на един апартамент в горната част на стълбището. Забави се, докато чакаше полицай от Минесота да асимилира документите му, и веднага след това се втурна напред.

Разбута навалицата и се озова вътре.

— Кой е главният? — попита той постовия пред вратата.

Той му посочи мъж, коленичил до проснатото тяло на възрастна жена. Междувременно трупът се снимаше от човек на криминолозите — фотографка към трийсетте, която се стовари на ханша си, докато приклякаше край жертвата.

Роклята на мъртвата бе вдигната нагоре по бледите й крака и разкриваше варикозни вени, които лъкатушеха като ластарите на лоза. Синина с цвят на черно грозде на шията й говореше, че е била удушена. Паниката, обзела Ларсън, започна да отстъпва място на облекчението.

— Коя, по дяволите, е тази? — попита той.

— Кой пита? — Детективът, който стоеше до телефона, го измери с очи. Изглежда, бе прекарал доста време на слънце през отпуска си. Обветреното му лице бе загоряло и се лющеше. Човек не можеше да получи такъв тен в Минеаполис. На врата му имаше следи от пресни ухапвания на комари. Ларсън предположи, че е бил във Флорида или може би на Юкатан. Беше се върнал най-много преди ден-два. Ларсън се представи.

— Детектив Денис Мандърли. — Носеше гумени ръкавици и пропусна ръкуването. Беше облечен цивилно, както и Ларсън. Пристъпи напред и внимателно взе да проучва документите му. Носеше очила за четене, които не искаха по никакъв начин да се закрепят на носа му. — Въпросът ви няма отговор.

Ларсън крадешком погледна номера върху вратата на апартамента: ЗС. Беше сбъркал.

Не бе сигурен какво става, но неприятното усещане го завладя отново.

— Сгрешил съм вратата — каза той. — Аз съм по-нататък по коридора.

— Изчакай за секунда. — Ако се съдеше по акцента му, Мандърли вероятно бе израснал по източното крайбрежие — Бостън или Бронкс. — Трябва ми малко повече информация.

— Първо трябва да се уреди между шефовете. Бих ти казал, ако можех.

Мандърли го изгледа с изражение, което казваше: „Сигурен съм, че щеше да го направиш“.

— Сбъркал съм апартамента. Грешката е моя. — Ларсън се извърна към вратата.

Мандърли му извика да спре.

— Моите хора са и там, в апартамент ЗД. Няма да припариш, докато ти или някой от шефовете ти не обясни на мен или на моя началник откъде са се появили тези два трупа.

Два трупа. Тези думи изместиха всичко останало.

Ларсън изхвърча от стаята надолу по коридора, профуча покрай цивилния полицай на вратата и влетя в семпло обзаведена дневна, където рязко спря, зашеметен от вида на разперилата ръце жена на пода. Синя постелка за тренировки бе отбелязана с четири номерирани флагчета, забодени в килима. В дъното блещукаше синият екран на телевизора.

На Ларсън му се стори, че разпознава тялото. Гръдният кош и коремът на жената бяха разпрани от зърната до пъпа. От нея бе изтекла тъмна, ръждивокафява кръв и се бе съсирила в грамадна желирана плака, наподобяваща изтекъл от свещ восък. Навсякъде се усещаше отвратително позната миризма — воня, която дори отвореният прозорец не можеше да изгони.

— Шериф! — изкрещя Мандърли само на стъпка зад него.

Ларсън трябваше да се увери, че е тя, преди да го извлекат навън. Тънките като бръснач прорези не се нуждаеха от съдебен патолог, за да бъдат определени правилно. Изблъска някакъв служител от криминологията, опитвайки се да види лицето на жертвата.

Падна на колене, когато едрият юмрук на Мандърли се стовари в тила му. Ларсън погледна през рамо ръката му и каза:

— Дай ми една минута. Шейсет секунди. После ще продължим.

Лицето на Мандърли се бе зачервило от тичане и яд, но щом погледите им се срещнаха, го остави и отстъпи назад.

Пластичната хирургия бе най-добрият приятел на защитения свидетел, макар Хоуп да се кълнеше, че никога няма да прибегне до нея. Имплантанти в брадичката, бузите, гърдите и задника; ботокс; цветни контактни лещи; зъболекарска намеса; лазерно епилиране и въображението на хирурга можеха толкова радикално да променят външния вид на човека, че единствено специалист от лабораторията можеше да потвърди интервенцията. Пренебрегна цвета на косите, притисна брадичката, за да изглежда плоска, носа — по-широк, дръпна скулите, продължавайки да се пита възможно ли бе да е тя.

Използва химикалката си, за да отстрани косата от шията. Ушите бяха също толкова индивидуални, колкото и отпечатъците от пръсти. Дясното ухо изглеждаше естествено, очевидно недокоснато от хирург. Не принадлежеше на Хоуп Стивънс. Веднъж Ларсън бе прекарал часове, наблюдавайки я, докато спи. Това не бе нейното ухо. Отдъхна си.

Сега се чудеше какво обяснение да измисли и се поколеба за миг, докато съчини лъжата.

— Ръкавици? — помоли той служителя.

Не обърна никакво внимание на Мандърли, който не се стърпя и попита:

— Какво, по дяволите, правиш на моето местопрестъпление, заместник-шериф?

— Ръкавици — повтори нареждането си Ларсън, раздвижвайки пръсти в очакване на поръчката.

— Ако възнамеряваш да местиш главата й, забрави — каза Мандърли. Но явно бе одобрил ръкавиците, защото служителят постави един чифт в очакващата ръка на Ларсън.

Той надяна ръкавиците, разтвори единия клепач и докосна повърхността на окото, търсейки липсващата контактна леща.

— Името на жертвата? — попита Ларсън.

— Не съм в настроение да правя подаръци — отвърна Мандърли. — Ще поговорим отново, когато стигнем в участъка, след като шефът ти е говорил с моя.

Ларсън смъкна ръкавиците и ги остави да паднат. Извади документите си и ги подаде на Мандърли. Започна да обяснява:

— Мислехме… общо взето… съдейки по това, което чухме за престъплението… адреса… че вероятно познаваме жертвата. Но явно сме сбъркали.

— Дай да се изясним. Пристигаш тук с желание да ни сътрудничиш, но променяш решението си, след като си видял лицето й?

— Защо старата жена? — попита Ларсън. — Някаква теория затова?

— Защо кръст от циците до оная работа? — Мандърли напипваше истината. — Това пасва на профила на онзи, когото търсите ли?

Ларсън се замисли как да изиграе този ход. Ротем му бе поставил задачата да проследи Марковиц и нямаше никаква представа за намеренията му; ако нещата стигнеха до шефовете, което нямаше как да стане преди понеделник сутрин, всичко това можеше да го натопи.

— Собственик ли е на апартамента, или е наемателка? — попита Ларсън.

— Току-що дойдохме. Ще ни дадеш ли минутка първо да я опаковаме?

— Обзалагам се, че е наемателка.

— Да не би да ми казваш, че е станала грешка?

— Много вероятно. Доста си приличат.

— Тази и коя друга?

Ларсън поклати глава, изразявайки нежеланието си да споделя повече.

— Да, точно това си помислих и аз — каза Мандърли. — Предполагам, че имаш теория за съседката?

— Възрастна жена като нея… вероятно отдавна живее в блока. Когато тази тук се е оказала проблем, той се е обърнал към по-възрастната за това, което му е трябвало.

— И какво може да му е трябвало?

— Става дума за наемни убийства — обясни Ларсън, избягвайки истината. — Възложено ми е да ги спра. Този бръснач… — Ларсън посочи разрезите. — Виждали сме го и преди.

— Ние също — каза Мандърли.

Ларсън се изправи, замаян от изтощение. Но не бяха физическите предизвикателства, а тази информация бе това, което го накара да се препъне.

— Какво значи това?

— Имаме подобно убийство, бръснач като този тук, по-рано днес. Допускам, че си имаме работа със сериен убиец. — И добави: — А и ми се струва, че вие, федералните, сте изпуснали такъв. Прав ли съм?

— Другата жертва има ли някаква прилика с тази? — Ларсън посочи мъртвата жена на пода.

— Всъщност не. По-възрастна, по-ниска с десетина сантиметра. Като цяло изглежда по-дребна.

Ларсън усети, че леко се отпуска. Хоуп можеше да изглежда състарена, но нямаше как да е станала по-дребна. Съндърланд бе подсказал мястото, където работеше.

— Случайно да не е от персонала на болница „Свети Лука“?

Изражението на Мандърли издаде изумлението му.

— Откъде, по дяволите, знаеш това?

— Трябва да говоря с разследващия детектив — каза Ларсън.

Мандърли се изправи и приближи лице към него.

— Стои пред теб — изрече той. — Имах един дълъг шибан ден, приятелче, а ти току-що го удължи още повече. Идваш с мен в участъка. Ако трябва, ще ти сложа белезници, за да те отведа там — каза той. Двама наежени униформени се приближиха към тях. — Ще го направя!

* * *

— Тъпото копеле е попаднало в грешната тоалетна — обясни Мандърли.

Бяха изминали почти два часа сред познатия мирис на изкипяло кафе и мъжка пот. Стаите на ченгетата не се различаваха особено, бяха еднотипни. Беше минало време, откакто Ларсън не бе влизал в истински полицейски участък, тъй като денят му обичайно минаваше в обикаляне по федерални институции. Но характерното осветление, тихото жужене на принтери и копирни машини, щракането на клавиатурите и приглушените разговори бяха почти същите.

Мандърли и Ларсън се бяха настанили в доста голяма конферентна зала, застлана със сив килим, и с овална маса за осем души в средата. Единственият прозорец вероятно разкриваше приятен изглед, но щорите бяха спуснати. Компютър и клавиатура, чиста бяла дъска, два телефона и мултимедиен проектор съставляваха по-значителната част от електрониката в помещението. Видео и телевизор, поставени върху малка масичка на колелца, бяха в центъра на вниманието на двамата мъже.

— Работата е там — каза Мандърли, — че от болничното облекло излизат добри пижами, а този склад в спешното е най-често плячкосван. Облекло, антибактериален сапун, такива боклуци. Администрацията се захваща с проблема и научава, че за смешно малко пари може да бъде монтирана безжична уебкамера, която да следи за кражби. Този ненормалник я вкарва вътре да върши каквото си е наумил, без да има представа, че го наблюдава охранителна камера.

В безмълвното движение на екрана убийството се случваше отново и отново.

— Или е извадил невероятен късмет, или предварително го е проучил и е рискувал, но винаги е с гръб към камерата. Никъде не се вижда лицето му.

— Други видеозаписи?

— Имат камери навсякъде на входа на спешното отделение, защото бедите винаги започват оттам. Но този тип е влязъл през главното крило. Разполагаме само с профила му, докато седи на един стол и зяпа жертвата, но това е всичко. Що се отнася до качеството, направо е отвратително.

В действителност образът от уебкамерата не впечатли Ларсън. Размазваше се при всяко бързо движение, а в момента, когато убиецът замахваше да пререже гърлото й, изглеждаше сякаш някой е размазал вазелин по лещата на камерата.

— Върни го — нареди Ларсън; в гласа му нямаше и нотка учтивост. Струваше му се зловещо да наблюдава повтарящия се момент на нейната смърт.

При четвъртото гледане Ларсън пое дистанционното от детектив Мандърли — това бе символична размяна на властта. Определена част от двайсет секунди изгледа повече от десет пъти. Накрая каза:

— Не мога да разчета нищо, а ти?

— Будалкаш се, нали?

— Имате ли някакво дружество или център на глухите в града?

— Училището за глухи „Метро“ — отвърна Мандърли. — Един от капитаните ни… — каза той в отговор на смаяното изражение на Ларсън — детето му ходи там. Изнасят музикални вечеринки всяка Коледа. Всъщност си е направо страхотно.

— Можем ли да доведем някого от тях тук?

На Мандърли не му трябваше много време да разбере молбата.

— Мамка му! — извика той и на загорялото му лице се разля усмивка. — Това е гениално, мамка му!

Два часа по-късно в ръката на Ларсън имаше билет за града, безмълвно изречен на видеото от жената, която всеки момент щеше да бъде убита.

Сейнт Луис.

Обратно там, откъдето беше започнал.

9.

Останал само по риза, Паоло се отпусна на колосаните бели чаршафи в мотела на летището и изгаси звука на телевизора. На екрана се виждаше запис на инструкторка по йога в розово трико, точно като това, което носеше жената в апартамент ЗД. Инструкторката се извиваше настрани, навеждаше се напред и на практика допираше носа си в пода. Но начинът, по който стегнатият й малък задник се вирваше към тавана, бе това, което караше сърцето на Паоло да играе.

Махна малката хартиена опаковка от новото бръснарско ножче и заоглежда чудотворното острие на жълтеникавата светлина на нощната лампа. Части от лицето му се отразяваха в стоманата на мъничкото острие — едното око, зъбите, другото око. Беше отслабнал през последните месеци, лицето му се бе опънало неестествено над острите скули, също като лицето на мумия. Тъмните очи бяха хлътнали дълбоко навътре в очните кухини, а наситеният им кафяв цвят можеше да бъде доловен само ако насочеше глава към светлината. Въпреки изражението на мъченик, никога досега не се бе чувствал в такава форма, толкова силен и толкова бърз.

Беше приел, че престъплението и наказанието вървят заедно. Вината даваше път на изповедта. Не чувстваше болка, нито вътрешна, нито някаква друга, когато правеше тези неща на другите, само когато ги правеше на себе си. Без болката нямаше изкупление. Тя потвърждаваше, че то съществува.

Провери острието. Обичаше го и го ненавиждаше.

Отпусна глава върху възглавниците и погледна над еректиралия си член към екрана, където розовото трико продължаваше да се извива. Можеше да си представи жената, която бе убил, да имитира тези движения. Можеше да я подуши.

Разкопча ризата си. Тя се разтвори и откри десетки ръбести белези. Някои бяха розови и пресни, други — тъмни, отдавнашни. Някои бяха нанасяни повторно и сега се издигаха на няколко милиметра от останалата тъкан.

Под приглушения блясък на лампата той притисна острието до незасегнато място на корема си и натисна, отначало леко, после по-силно, докато кожата не се разцепи и отдели от острието. Стисна зъби, загледа се в телевизора и се погали.

Натисна острието по-силно, прокарвайки дълга към шест сантиметра червена бразда. Екстазът го заля и Паоло изпусна острието, пометен от вълна на облекчение. Усети оттичащото се напрежение, сякаш под него бяха отворили канал. Затвори очи и въздъхна.

По-късно, когато си направи труда да се погледне, осъзна, че е стигнал малко далеч с острието. В този момент розовото трико лежеше по гръб и изпъваше крака нагоре и встрани. Беше прекалил. Раната се нуждаеше от марля и лейкопласт, каквито си носеше, където и да отиде.

За миг не беше сам. За миг не бе сторил нищо лошо. За миг изпита единение със света и собственото си място в него. Тези усещания щяха да преминат, щяха да го напуснат през следващите няколко часа — беше му се случвало достатъчно пъти, за да знае. Убийството можеше да се завърне в сънищата му, споменът можеше да се задържи в течение на дни, даже на седмици. Това, че я беше изчукал, докато тя умираше под него, само влошаваше нещата: неговият момент на сътворение бе нейна гибел. Но той се възползваше от възможностите, които му се предоставяха, и по-късно си плащаше, както направи и сега.

По-късно вероятно щеше да си почине, но сега адреналинът от острата болка го държеше. Понякога оставаше буден дни наред, без да мигне, без да се обезпокои от нещо, без да разбира защо го прави. Не можеше да си спомни кога беше ял за последно и си напомни да хапне нещо, преди да продължи.

На флуоресцентната светлина намокри една кърпа и се почисти.

Сресал назад черната си коса, той излезе от стаята за единствената вечеря, като си представяше — палачинки с чаша горещо кафе и застаряваща червенокоса жена в плътно прилепнала риза, която щеше да го нарече „сладур“.

Няколко капки кръв се отцедиха и изцапаха ризата му въпреки лейкопласта. Не го забеляза, тялото му бе вдървено и далечно. Съзнанието му вибрираше. Отново се почувства наред. И това бе единственото, което имаше значение.

10.

Мезонетът на Алис Дънбар на площад „Джеферсън“ в Сейнт Луис гледаше към място, което допреди няколко години бе парк, където се събираха наркомани. Застаряването на обитателите бе преместило дрогата и дилърите няколко преки на юг и изток. Сега паркът предлагаше на Пени възможност да играе на люлките и катерушките в знойните, задушни следобеди.

Но Пени нямаше настроение да играе. Взираше се в майка си, а огромните й сини очи, огорчени от предателството, се пълнеха със сълзи.

— Но ние току-що пристигнахме…

Алис трескаво събираше багажа. Майчина стихия, след която оставаха отломки. Напомняше си, че и преди е изпадала в подобна ситуация. Фактически само преди месец.

Чувстваше се зле, че сменя средата на Пени за трети път през краткия й петгодишен живот. Този път Пени си бе намерила няколко хлапета от детската градина, които считаше за приятели, и Хоуп знаеше колко много ще загуби малката.

Преди да се преместят предишния път, Пени бе доста саможива. Обичаше да си играе с кукли, както и да й четат приказки. Обичаше детските менюта на „Макдоналдс“ и хамбургерите с лук, горчица и кетчуп. Беше надраснала фазата на макароните със сирене. Сега любими й бяха замразените плодови млека и палачинките, когато мама можеше да си ги позволи.

Обичаше мама да й чете, преди да заспи, обичаше водата във ваната да е топла, а калъфката на възглавницата — хладна.

Беше се научила да следи майка си за сигнали, докато се возеха в автобуса или вървяха по улицата. Донякъде чрез разговори, донякъде по принуда Пени интуитивно бе разбрала, че водят таен живот, различен от този на останалите хора.

— Няма да е все така — лъжеше Алис. В действителност тя нямаше представа кога ще могат да спрат своя бяг. — Не се местим, просто заминаваме за малко. Като на почивка.

— Не и аз! Аз не отивам никъде! Ще избягам! Наистина!

— Там е работата: ще избягаме заедно, миличка — каза Алис с възможно най-любящия тон, който можа да изтръгне от себе си. — Ще се върнем.

Въпреки този изблик Пени бе значително по-зряла, по-земна и интелигентна от връстниците си. Безсъмнено това се дължеше на техния скитнически, уединен живот. Дали тези качества щяха да й бъдат от полза, тепърва предстоеше да се разбере. Действията й бяха като на петгодишно дете, но четеше на ниво шести клас и използваше речника на възрастен. Въпреки че възрастните се впечатляваха, Алис не бе очарована от развитието, което наблюдаваше: преждевременно съзряло, претенциозно, своеволно дете, което се държеше така, сякаш всичко му е позволено.

Мебелите, закупени от гаражни разпродажби, не бяха успели да запълнят достатъчно таванското пространство, което някога бе приютявало печатарска преса и бе редакция на безплатно градско вестниче. Алис бе оставила пожълтели първи страници на стари издания да висят забодени на грубите дървени стени като предмети на изкуството.

Провери телевизията, превключи на Си Ен Ен и се запита колко ли често ще пускат съобщението за идентификационните им номера. Беше го видяла само веднъж, преди час, но това бе достатъчно да я накара да напусне Сейнт Луис още днес. Вероятно завинаги. Служителите на Програмата бяха набили в главата й колко е важно да не престава ежедневно да гледа „САЩ днес“ и Си Ен Ен. И макар че бе избягала от Програмата преди години, никога не преставаше да следи за предупредителния сигнал. Ако някога видеше съобщение за идентификационен номер с името „Джони и всички“ и адрес за изпращането й „Пощенска кутия 911, Вашингтон, окръг Колумбия“, трябваше да вземе незабавни мерки. Видът на съобщението днес я бе раздрусал из основи: в един момент инстинктът за самосъхранение с цялата си спонтанност беше изместен в следващия от истинска паника.

Нещо драстично, нещо радикално се бе случило в Програмата, което трябва да бе поставило в риск всички защитени свидетели. За съжаление на Алис това беше част от превърналия се в рутина безкраен танц на собственото й пресътворение.

Събираше багажа и се опитваше да овладее обзелата я тревога, каквато не бе изпитвала, откакто напуснаха „Св. Лука“. Страхът от несигурното бъдеще и съзнанието, че някой е по петите й, преследваха всяка нейна мисъл, всеки неин миг. В Програмата се опитваха да обяснят подобни чувства в литературата по въпроса, но нямаха представа за какво говорят.

Знаеше, че заради това неочаквано развитие няма да може да мигне дни наред, обзета от болезненото съзнание, че Пени е част от всичко това и може да пострада, ако враговете й някога успееха. Представи си непосредственото им бъдеще. Оцеляването им зависеше от собственото й непредсказуемо поведение. Щяха да живеят с това, което бе спестила, докато не си намери нова работа. Нямаше банкова сметка; вместо това осребряваше чека за заплатата си и ползваше обикновени пощенски ордери. Щеше да продължи да се мести, нямаше да се свързва с никого. Щяха да се завърнат към предишния изолиран и непредсказуем живот през следващите няколко дни или седмици, колкото бе необходимо на Програмата да излъчи подобно съобщение: „Г-н Джони Ситизен, Пощенска кутия 411, Вашингтон, окръг Колумбия“. Тази комбинация щеше да я предупреди, че какъвто и да е бил проблемът, вече е решен. Щеше да е безопасно защитеният свидетел да се обади на запаметения телефонен номер и да провери индивидуалния си статус. За Алис, която отдавна вече не беше в Програмата, това вероятно щеше да означава да си избере някое друго място, където да се установи с Пени. Така или иначе, в Сейнт Луис нещата не се бяха развили според плана.

Усети пристъп на самосъжаление, но го прогони. Нямаше да плаче пред дъщеря си, оплаквайки положението им. Беше жива. Имаше прекрасна дъщеря. Нямаше да си фантазира за живот, различен от този, който й бе предоставен. Нямаше да им позволи това. Нямаше да се огъне.

Тя и Пени бяха неповторим екип. Най-добри приятелки. Майка и дъщеря. Съперници. Но оцеляваха.

Вдигна поглед от купчината дрехи, подбрани за първа необходимост, защото този път бе избрала да опита по-топъл климат. По-малко дрехи, по-малко багаж.

Извърна се.

Пени не беше в стаята.

Извика я, а пипалата на страха започнаха да стискат сърцето й.

— Пен?

Никакъв отговор.

Дъщеря й бе тук само преди минути.

Краката й се тръгнаха независимо от волята й. Отначало вървеше, после хукна и забързано обиколи няколкото стаи, като следваше разположението на тавана. Провери под двете легла и в трите килера, зад дивана… всички места, където Пени обичаше, когато играеха на криеница.

Стигна до входната врата и я откри широко отворена.

Дъщеря й — своеволното, преждевременно развито, възхитително, уплашено малко момиченце — бе избягала.

* * *

Алис забърза из сградата от съсед на съсед. Почти никой не я познаваше особено добре — беше си поставила за цел да не се сближава. Но повечето познаваха Пени, с която се поздравяваха в коридора и при пощенските кутии.

Отчаянието й нарастваше с всеки следващ несполучлив опит. Главата й се въртеше и й се повдигаше. Опита се да постигне равновесие, като предвиди къде би отишла Пени.

Взе на бегом трите преки до игрището на църквата, благодарна, че г-жа Кияк, съседка, която не я познаваше добре, но разпознаваше майчиния страх, се съгласи да пази пред блока, в случай че Пени се върне. Дълбокото притеснение на Алис идваше от това, че възрастната г-жа Кияк можеше да забрави защо стои там, кого чака и можеше да се върне у дома, без да осъзнава, че всъщност напуска поста си. Г-жа Кияк бе занесла коледни бисквити на приятелите си в блока близо 3 месеца по-рано — през септември.

Игрището бе празно, покрито с опадали листа, които помръдваха от лекия ветрец. Една от люлките се клатеше като махало на веригите си. Колкото повече викаше, толкова по-силна тревога обхващаше Алис.

Отново се опита да се успокои. Ако бе прикрила следите си добре, а тя вярваше, че е така, тогава никой от миналото й не знаеше за съществуването на Пени, никой не би могъл да свърже двете със Сейнт Луис. Ако бе допуснала грешка, тя се дължеше на това, че в „Св. Лука“ бе използвала на номера на социалната си осигуровка на името на Алис Фризън, грешка, която не бе повторила тук, в Сейнт Луис. Тъй като бе способна да манипулира компютърни данни с лекота, тя бе прикрила следите си във ведомостите на еврейската болница „Бейнс“, като извърши малък грях, простим според нея, като си присвои номера на социалната осигуровка на жена на своята възраст и с приблизителна прилика, починала от рак някъде в Минесота. Докато данъчните откриеха това, Пени вече щеше да има внуци.

Уличното движение жужеше като разсърден кошер. Вдъхна невероятната смесица наситени есенни миризми: влажна, тлъста почва и прах от начупени сухи листа.

Не можеше да допусне, че Пени би излязла от сградата без нея, още по-малко без някого от съседите. Но тогава се сети, че ако Пени бе излязла, вероятно имаше само едно място, където би отишла.

Спомни си, че бе оставила малко пари до телефона в апартамента, и сега й мина през ума, че не ги беше видяла, докато претърсваше жилището. Алис бързо се отправи обратно. Ако парите ги нямаше, тогава знаеше къде точно да я намери. Сладкишите бяха първата и единствена истинска слабост на Пени.

* * *

След като откри, че парите ги няма там, където ги беше оставила, Алис провери в три съседни магазина — два, където продаваха сладкиши, и един, където предлагаха сладолед. Във всеки магазин я посрещнаха със съчувстващи погледи и предложения за помощ; отново тръгна да обикаля улиците.

Рядко пазаруваше в един и същи магазин два пъти подред. Най-близкият се намираше на осем пресечки оттук — посока, обратна на болницата. Понякога вървяха до пазара, понякога хващаха рейса. Въртеше се в кръг и всеки момент щеше да се разплаче, докато безнадеждността, гневът и отчаянието се бореха за надмощие.

Сети се за магазина за играчки и се спусна тичешком на зигзаг между пешеходците. Насред пътя към магазина за играчки тя се закова. Отсреща мярна книжарничката „Малката Ани“, любимия магазин на Пени след „Краун кенди“.

Разкъсвана между двата магазина, застави краката си да тръгват, но те не помръдваха.

— Пени! — извика тя толкова силно, че хората започнаха да извръщат глави, но после бързо си напомни, че Ромеро я търсят.

11.

Ларсън изпитваше към болниците това, което малките деца към зъболекаря. Беше гледал как майка му умира в една от тях; беше седял до леглото на брат си, докато той се възстановяваше от нелепа автомобилна катастрофа, която го бе оставила парализиран до кръста; бяха оперирали рамото му, за да може да продължи да гребе. Миризмата, зловещата тишина. Единственото хубаво на болниците бяха жените в униформи; дори ясена в синя болнична униформа можеше да го възбуди. Плачевно.

Влезе в еврейската болница „Бейнс“, третата поред, която посещаваше, откакто преди два часа бе кацнал в Сейнт Луис, задължен и твърдо решен да открие Хоуп.

Трил Хемптън го бе посрещнал на летището с един от черните навигатори на службата, ненужна демонстрация, като се имаха предвид усилията на службите да не се набиват на очи.

На Хемптън, който бе завършил университета „Хауърд“, често задаваха стереотипния въпрос дали е бил спортист в колежа; първото предположение бе футбол — заради широките рамене и дебелия врат, изпъкналото чело и издадената челюст. Но в действителност интересите му в колежа бяха свързани с театралното изкуство и до ден-днешен той бе най-подходящият човек, когото Ларсън можеше да изпрати да работи в деликатна ситуация, където се изискваха елементи на работа под прикритие. Подобно на Ларсън, той бе постъпил в Службата от силите за опазване на реда — полицейското управление в Балтимор — където бе установил, че е невъзможно да се заобиколи зле прикритата корупция. Накрая бе върнал значката си, без да обели дума. По време на службата си бе научил повече, отколкото искаше да знае, за плана за защита на федералните свидетели и впоследствие кандидатства там за следващата си работа. Както и Стъбълфийлд, Хемптън беше с Ларсън от почти седем години; отначало като екип за опазване на свидетели, а отскоро — в ОИОП.

Хемптън говореше напрегнато:

— Скротъм счита, че както Пало Алто, така и Дюк си струва да бъдат проучени. Казва, че можеш да подхванеш Вашингтонския университет, след като ти е на път. И трите имат суперкомпютри, които могат да декодират Лаена, а Марковиц или се е свързал, или ги е посетил точно преди да изчезне.

Ларсън не можеше да изрази чувствата си с думи. Гледката на голото, нарязано тяло на младата жена в Минеаполис го бе потресла повече, отколкото бе осъзнал. Хемптън се досети от мълчанието му.

— Значи… наистина мислиш, че е той — Острия бръснач, типът, който уби Бени?

Макар че летяха със сто километра в час, на Ларсън му се искаше Хемптън да кара още по-бързо. Живееше с постоянното усещане, че е крачка назад. Беше го изпитвал и преди, защото всяко преследване на беглец ставаше по почти същия начин — играеха си на „хвани ме, ако можеш“, живееха с тревогата, че може да бъде извършено ново престъпление, преди да закопчеят престъпника. Но сега нещата стояха различно и разбираше това по мълчанието на Ларсън.

— Всъщност получих разрешение да потърся Хоуп Стивънс, преди да проверя Вашингтонския университет.

Хемптън се направи, че му повярва, или поне не смяташе да спори.

— И къде ни изпраща това нас двамата със Стъби?

— На път през следващите няколко дни.

— Да разпитваме компютърни маниаци и да ни става от студентките — каза Хемптън. — Нали нямаш нищо против да предадем рапортите си, когато се върнеш?

— Но ако откриете нещо — каза Ларсън, — това е друга работа. Трябва да бъда уведомяван възможно най-бързо за всяка новопоявила се информация, свързана с Марковиц, жив или мъртъв.

— Става. — Хемптън реши, че няма какво повече да добави.

Ларсън си проправяше път сред хаотичното шествие от санитари и сестри, лекари и чистачи, хора от поддръжката и посетители в болницата „Бейнс“, като следваше табелите до администрацията. Струваше му се, че шансовете да открие Хоуп жива намаляват, особено ако от Програмата бяха излъчили предупреждението по националния ефир. Защитените свидетели щяха да се покрият. Но Хоуп? Мисълта, че касапинът има преднина, че едната или и двете мъртви жени в Минеаполис са знаели нещо за Хоуп, го измъчваше.

Разположена на четирийсет декара и подслонена под десетки покриви, „Бейнс“ приличаше повече на малък град, отколкото на голяма болница. Затова на Ларсън му трябваха повече от двайсет минути да се добере до бюрото за информация, където можеха да му помогнат.

Ларсън показа документите си, прикривайки горната им част.

— Търся една жена, която работи тук. — Той описа предишната Хоуп Стивънс: малко над среден ръст, очи — сиво-зелени, слабо лице и леко заострена брадичка, хубава фигура, дълги крака, запомнящ се смях, който наподобява весела кашлица. След като размисли още малко, добави: — Всъщност косата й може да е всякакъв цвят, може би брадичката е малко по-закръглена или… — Забеляза, че погледът на жената застива. На място като „Бейнс“ трябваше да има хиляди служители. Малко по-уверено добави: — Информационни технологии, вероятно. Със сигурност компютри. Осигуровки? Не знам… — Усети колко нелепо звучи всичко това.

— Не съм сигурна откъде да започна. — Секретарката, учтива и възпитана, носеше слушалки над френската плитка, която смътно напомняше щръкнали пачи пера. — Разполагате ли с някакво име, господине?

— Опитайте с Алис Дънбар — предложи той.

Жената изщрака по клавиатурата.

— Не сме приемали никого с това име. Съжалявам.

— Погледна покрай него към двете жени отзад.

— Не е приемана. Работи тук — каза той. — Спешно е, държавна работа. Моля ви, проверете всички служители с името Алис.

Погледът й остана безразличен и тя каза:

— Имаме над две хиляди и двеста души персонал във всяка смяна. Общо пет-шест хиляди. Описвате бяла жена, нали? Сякаш цветът на очите й и стройната фигура трябва да ми говорят нещо. Ако разполагате с фамилно име, ще го пусна в системата. В противен случай трябва да се отстраните от опашката.

Фамилно име.

— Може да е в спешното отделение — каза той, връщайки се към „Св. Лука“. — Опитайте с Алис Стивънс или Алис Стивънсън. Всъщност, опитайте и с Алис, и с Хоуп… и опитайте също Хоуп като фамилия.

Жената се втренчи в Ларсън.

— Какво значи всичко това?

Ларсън отново постави документите си на плота.

— Моля ви — каза той.

Секретарката загуби част от предишната си самоувереност. Златната значка на федерален агент оказваше подобно въздействие върху някои хора. Погледът й се отмести предпазливо между Ларсън и двете жени, чакащи на опашката. Затрака по клавиатурата. Очите й се свиваха и разширяваха от усилието, докато се взираше. Нуждаеше се от очила за четене, но беше прекалено суетна да ги носи. Погледна нагоре, за да привлече вниманието на Ларсън, после поклати глава, промърмори нещо и отново започна да пише.

По погледа й пролича, че е успяла; главата й се завъртя към Ларсън, а после обратно към екрана.

— Там е — каза Ларсън. — Под какво име?

Настроението на жената се беше подобрило. Бе постигнала успех и Ларсън долови, че се пита дали да не се похвали пред останалите. Тъй като не искаше да се бави излишно, Ларсън се пресегна с дългите си ръце и завъртя монитора към себе си, като събори, без да иска, сивата магнитна пластмасова чашка за кламери, поставена на бюрото й.

Жената се опита да протестира, но бе твърде късно.

Алис Стивънсън. До името имаше абревиатура: ПИДАСО. Пространството за домашен телефон бе оставено празно. Адресът бе пощенска кутия, а не улица. Нямаше начин да се проследи къде е жилището й. Беше тя. Те я бяха научили на тези неща.

Заля го вълна на изпълнена с вина радост. Живееше в Сейнт Луис. Задавените в продължение на пет години въпроси се свеждаха до това. Може би смехът в театъра все пак беше нейният. Защо? — запита се той. Да не би да го наблюдаваше?

Секретарката завъртя монитора в първоначалното му положение и го запита:

— Искате ли да й се обадя по вътрешния? Искаше ли? Беше зашеметен. Автоматично отвърна:

— Не… благодаря ви. Тя тук ли е? Сега? На работа ли е днес?

Тя се пресегна към най-близкия телефон и прегънала малкото си пръстче, започна да набира номера. Притисна слушалката до ухото си.

Ларсън се пресегна през плота и натисна някакъв бутон, за да прекъсне повикването.

— Ей! — Тя го плесна през ръката.

— Не трябва да знае… — уведоми я той. — В кое отделение е?

— Какво е направила?

— Не е това, което си мислите.

Жената закова изпълнен със съмнение, невярващ поглед в него. След кратко състезание чий поглед ще издържи повече, тя му обясни съкращението.

— Помощник изпълнителен директор в администрацията на спешно отделение.

— Ще го проверя лично — каза Ларсън. После й прошепна отблизо: — В никакъв случай не я предупреждавайте, нито пък казвайте на някого. Направите ли го, ще попречите на федерално разследване. — Изчака, докато тренираният й поглед отчете предупреждението, но не забеляза нищо.

С безизразно изражение, тя извика след Ларсън, сякаш него го нямаше там:

— Следващият!

12.

Паоло нямаше доверие в болниците. Както и в мотела „Бейтс“, хората се регистрираха, когато влизат, но не и когато излизат. Нито пък му харесваше, че го пускат по следите на дете. Но и двете директиви бяха дошли от Филип, а ако имаше нещо, което войникът научава първо, то е да се подчинява на заповеди.

За щастие, латиноамериканската му външност си оставаше предимство. Никой не си правеше труда да му обърне внимание. Възнамеряваше да се възползва от това, че е незабележим.

Паоло знаеше, че никой от детската градина, който бе с всичкия си, нямаше да му предостави информация за дете, поверено на грижите на заведението. Не и на испаноезичен. По тази причина, както бе правил и преди, Паоло се принуди да облече полицейската униформа. Беше черна, не синя или камуфлажна, и имаше значка с инициали СББ на джоба на левия ръкав. Опитното око незабавно би забелязало липсата на град или юрисдикция в значката и нашивката и веднага би разконспирирало имитацията, също така би се запитало и за фалшивата карта за самоличност, висяща от левия джоб на гърдите и леко зацапана в розово, сякаш някой я е чистил от кръв — личният му почерк, с който той особено се гордееше. Но кой ли знаеше как трябва да изглежда една униформа на СББ? Гражданите достатъчно често срещаха полицаи, за да престанат да обръщат внимание на облеклото им. Но специалните служби? Това, което допълнително работеше в негова полза, бе необикновеният респект, който гражданите хранеха спрямо служителите на СББ, даже страхопочитанието към тях — също толкова впечатляващо. Това напълно компенсираше всякакви въпроси — изречени или не — относно етническата му принадлежност.

Влезе в еврейската болница „Бейнс“ през служебния вход и помоли някаква млада жена, която явно бързаше, да го упъти. След десетина минути бродене по коридорите — постройката бе по-сложна и от пирамидите — най-сетне стигна до врата, на която пишеше: САМО ЗА СЛУЖИТЕЛИ. Администраторите, изглежда, предпочитаха да не обявяват на всеослушание къде са децата на служителите им.

Установи, че вратата е заключена — неочаквана пречка — и авторитетно почука два пъти. Трябваше да има камери. Защо не и въоръжен отпор, ако униформата му събудеше подозрение у някой бдителен пазач.

— Полицай Родригес — представи се кратко той на анорексичката, която отвори вратата и го пусна да влезе. Можеше да е трийсет или петдесетгодишна. Зъбите й стърчаха под тънките устни.

— Трябва да поговоря с Пени… — каза той, докато бъркаше в левия джоб на панталона си.

— Стивънсън — помогна му жената. Учителите винаги изгаряха от нетърпение да покажат, че знаят всичко, в желанието си да угодят на родителите. — Относно?

— Полицейски работи — отвърна той. — Възникнала е… сложна ситуация. Продължава. Ще ми се наложи да осъществя контакт и с майката… Ейприл, а, не. Алис — поправи се той. — Ще оставя Пени на вашите грижи, но ви моля да я държите под око, след като приключа разговора си с нея.

— Днес Пени не е при нас.

Паоло източи шия, за да огледа по-внимателно какво има зад нея. Не го поканиха вътре. Група от петнайсетина деца, седнали по турски на пода, бяха вперили погледи във възрастна жена, разтворила книга в скута.

— Къде е тя?

— Не мога да знам. Днес отсъства. Обадихме се на майка й, но никой не отговори.

— Ще ми трябват адресът и домашният й телефон.

— Полицията да не може да намери домашен телефон и адрес? — Бръчици на недоверие набраздиха лицето, което вече започваше да му създава неприятности. Погледът й попадна върху униформата му и той разбра, че е загубил.

Замахна с ръка, дланта му попадна върху плоските й гърди и я отхвърли назад. Служителката се стовари върху опашната си кост и остро изпищя.

Беше вътре. Блъсна вратата зад себе си.

— Мобилните телефони на пода! — нареди той и преднамерено размаха пластмасовия пистолет, за да прикрие факта, че е фалшив. За негово щастие останалите две детегледачки — тази, която четеше, и тази, която подреждаше къта за игра зад нея, зяпнаха от изумление. Последната бе набита и имаше тяло, предназначено да ражда, истинско тъмнокосо чудо, добре надарено и в ханша, и в гърдите. Незабавно почувства силен интерес към нея.

След като повтори заповедта, тази, която четеше, се опита да заговори, а майчинският тип се надигна от мястото си и мълчаливо се запъти към чантата си. Извади телефона си и го пусна на килима.

Без да поема излишни рискове, Паоло прибра фалшивия пистолет в кобура. Отстъпи назад, сграбчи мършавата жена от пода и я стисна в задушаваща прегръдка. Беше толкова крехка, че можеше да я убие само като стегне хватката.

— Само някой да помръдне — предупреди той и размаха бръснача между палеца и показалеца си. — Включително и някое от тези малките. Ще стане по-зле за всички. — Наблюдаваше всяка една от детегледачките, които продължаваха да стърчат прави. — Ясно ли е?

Жените кимнаха. Впериха погледи в пленената си колежка и инстинктивно започнаха да успокояват децата.

Тази, която Паоло държеше, натежа: бе загубила съзнание от страх, или може би я бе стиснал прекалено силно. Остави я да се свлече на пода. Прекрачи я и се приближи към останалите две. И двете рязко се отдръпнаха.

— Адресът на майката на Пени. Веднага! Децата го зяпаха с широко отворени очи. Женствената погледна към компютърния терминал на металносивото бюро.

Паоло сграбчи телефона и го изтръгна от гнездото в стената, в случай че някой възнамерява да го използва. Даде й сигнал да се приближи и тя го направи, без да се бави излишно. Колежката й, онази, която четеше, се пресегна да я спре, но жестът й остана неразбран. Набитата жена спокойно се приближи до терминала и седна. Паоло се премести зад нея, за да може да вижда екрана. Намираше се толкова близо, че ако пожелаеше, можеше да я разпори от ухо до ухо.

— Ако направиш нещо да…

— Няма.

Той я гледаше, докато тя претърсваше досиетата на различни служители.

Продължаваше да е нащрек между ударите на клавишите. Следеше часовника на стената, жената, седнала при децата, другата, все още в безсъзнание на пода. Надяваше се да не я е убил.

Тя прехвърли няколко досиета, всяко от което имаше дигитална снимка. Бяха изминали една-две минути. Законът на Мърфи му напомни, че съвсем скоро всичко щеше да се прецака и ако не побърза, щяха да го пипнат.

Интересът на Паоло към Пени и майка й бе разкрил неговите намерения и бе посочил мишената му. Докато се добереше до Хоуп Стивънс, известна също като Алис Стивънсън, тя щеше да е предупредена и той отново можеше да я изпусне.

Това бе немислимо. Нямаше такъв вариант. Трябваше да измисли някакъв начин да я изпревари.

Тогава забеляза чантата на женствената, оставена върху бюрото, след като бе извадила от нея телефона. Решението му се роди ненадейно.

— Бързо!

Ужасена, тя започна да щрака по-бързо.

Когато чу пръстите й да спират, Паоло се вгледа в съобщението на екрана:

Пени Стивънсън.

РОДИТЕЛ/НАСТОЙНИК: Алис Стивънсън.

АДРЕС: Пощенска кутия!

— Адресът й — каза Паоло.

— Вижте сам — отвърна жената. — Няма нанесен такъв. — С трепереща ръка тя посочи съответния ред на екрана.

— Трябва ми домашният й адрес… — повтори той. — Веднага! — Пресегна се, грабна чантата й, извърна се и взе останалите две от рафта.

Мършавата се съвзе и приседна на мястото, където бе паднала. Свенливо подръпна ръба на роклята си. Беше се набрала нагоре по бледите й бедра, разкривайки чифт тънки чорапи, които свършваха под коленете й. Сякаш участваше в разговора, тя му каза:

— Веднъж ги закарах у тях. — Погледна към колежката си зад компютъра и продължи: — Онази виелица миналата година. Автобусите… — Задави се. — Таванско помещение на площад „Джеферсън“.

— Идваш с мен.

— О, господи, не…

Той извади портмонетата от чантите им. Мършавата изглеждаше зашеметена. Би предпочел женствената заради удоволствието, което щеше да му достави, но трябваше да се задоволи с тази, която му бе отредена.

— Сега имам домашните ви адреси — обясни той и им посочи портмонетата. — Имам шофьорските ви книжки и снимките на вашите деца, както виждате. Аз съм слон.

Трите се спогледаха озадачени.

— Деца! — извика Паоло към седналите на пода малчугани: — Какво знаем за слона?

Едно момченце енергично вдигна ръка.

— Сам си опакова багажа![1]

Няколко от другите деца се разсмяха. Паоло им подсказа.

— Забравят ли слоновете?

— Не! — извикаха децата.

Той се обърна към жените и им каза:

— Нито пък аз, ако някой се опита да ми пречи. — Хвърли кутията с хартиени кърпички към мършавата, която бе коленичила. Приземи се в краката й. Попита я коя е нейната чанта и след като му каза, извади връзка ключове за кола.

— Ти ще караш. — Вече вървеше към вратата. — Никой няма да излиза оттук. Не се обаждате и не отговаряте на обаждания. Ако стане въпрос, приятелката ви си е тръгнала по-рано. Някое от децата е отскубнало телефона от стената. — Вдигна двете портмонета. — Продължавате и завършвате деня както обикновено. Прибирате се у дома. Както разбирате, ще ви следя. Не се обаждате една на друга, не казвате нищо на никого: на съпрузи, роднини, на никого! Ако децата се разприказват, погрижете се. Утре сутринта можете да правите каквото искате.

За последен път хвърли бърз поглед към женствената; усещаше удоволствието, което би му доставила. Провикна се към стаята:

— Запейте!

Докато вървеше по коридора с мършавата до себе си, дочу тъничките им гласчета да звънят като мънички камбанки, не в тон, но прекрасни в чистотата си.

[1] Игра на думи: trunk на английски език означава както „голям куфар“, така и „хобот на слон“. — Б.пр. ↑

13.

— Както виждате, в момента сме доста заети, г-н полицай — обясни внушителната сестра от спешното отделение на Ларсън.

Ларсън беше заместник-шериф, а не полицай и реши да изясни това, преди да е изгубил контрол над ситуацията. Сестрата бе облечена в доста широка медицинска униформа, която без съмнение криеше гърди с размерите на континентален шелф, и талия, широка колкото детски обръч. Носеше медальон със свети Кристофър на шията си. Дишаше през устата, откъдето едва се показваха ред бели зъби. Тя отмести очи и спря суровия си поглед върху Ларсън.

— Познаваме ли се?

Въпросът не бе чак толкова неуместен. Много хора му бяха казвали, че има нещо общо с Харисън Форд, и в бързината човек можеше да се припознае с известната филмова звезда. Ларсън бе положил доста труд да открие тези прилики в себе си, но за съжаление не бе успял. Жената обаче не го каза, за да предизвика разговор, а по-скоро с обратната цел; беше доста праволинейна.

— Трябва ми адресът на Алис Стивънсън.

Служителката възропта:

— Знаете ли колко е трудно с този недостиг на хора? Той видя името й, изписано на стикера, закачен над рафта, и каза:

— Госпожо Ратмур, нуждая се от вашето съдействие. — Изчака загриженият й поглед да отмине, след което продължи по-тихо: — Провеждам федерално разследване. Няма да споменавам неща като биотероризъм и национална сигурност. — Незабавно спечели вниманието й. — Защото не сте упълномощена да получавате подобна информация, но нека ви кажа, че малко помощ и съдействие от ваша страна няма да са ни излишни, а и не вярвам, че бихте искали след време, когато се връщате към този момент, да разказвате на приятелите си как не сте реагирали навреме и как по ваша вина са загинали хора.

— Нямаме адрес в системата — отвърна му тя. — Но мога да ви кажа следното. Алис няма много приятели. Тя е малко странна, ако ме разбирате. Имам предвид следното: кой нормален човек, с пари като нейните, се вози на автобус? А и външността й… лекарите се навъртат около нея непрекъснато, но тя не им обръща и капка внимание. Има слухове, че… си падала по други жени и… такива работи. Не че това не е нормално, но няма много такива наоколо. Не че взимам нечия страна, не ме разбирайте погрешно. Но тя има и малка дъщеричка… Пени. Двете са неразделни.

Устата на сестра Ратмур продължаваше да се движи, думите се отделяха една след друга, но Ларсън вече не слушаше. Молбата, която Хоуп бе заявила за втори човек, който да се включи в Програмата, се отнасяше за дъщеря й, а не за съпруг или любовник. Почти автоматично запълни всички празнини, произтекли от това недоразумение. Той обмисли последователността на събитията. Господи! Може би Хоуп бе избягала от Програмата заради дъщеря си. Нашата дъщеря?

Ларсън почувства, че сърцето му се разигра, сякаш всеки момент ще изскочи, и зададе следващия си въпрос:

— Дъщерята. Пени… Споменахте ли баща? Бавачка? Кой се грижи за нея по време на работа?

Ратмур кимна с разбиране и наведе голямата си глава:

— Занималнята е в мазето на детското отделение. Не е много лесно да се намери. Ще трябва да попитате.

Когато вдигна очи, сестрата видя само гърба на Ларсън и затварящите се зад него врати.

14.

Паоло бе обяснил правилата на бледата и трепереща зад волана жена. Вече бе напъхал в джобовете си всичките пари, кредитни карти и шофьорски книжки, които бе открил в чантите на трите жени, а останалото беше изсипал в краката си. Тя добре разбираше намеренията му.

Внезапно намали.

— Ето тук я оставих.

— Отбий!

Изцъклените й очи и треперещите пръсти не издаваха по никакъв начин, че го е чула. Въпреки това колата се отби до бордюра и спря.

— Най-лесното, което мога да направя, е да те убия, да те пъхна в багажника и да открадна колата ти — започна той, при което тя се сви и пребледня още повече. — Но ти си учителка, а аз обичам децата. Така че ще те пусна, ако това наистина е мястото. Тук ли е?

Тя кимна.

— Добре, тогава карай у вас, заключи вратата, изключи телефона си и не говори с никого. Утре сутринта ставаш, отиваш на работа и вършиш ежедневните си глупости. Мислиш ли, че можеш да се скриеш от мен?

Уплашената до смърт жена енергично поклати глава.

— Твоята Алис Стивънсън си играе на криеница през последните шест години и виж докъде я докара. Имай го предвид.

Тя кимна и продължи да стиска волана.

Отначало Паоло реши, че е бил достатъчно убедителен, но после съобрази ситуацията и проследи погледа й към тротоара на следващата пресечка.

Хвърли още един поглед към жената, а след това забеляза хубавото русо момиченце, изправено пред входа на сградата, в която бе вперило поглед.

По всичко личеше, че се е изгубило.

Първата усмивка от много време насам озари лицето му, докато си мислеше: Помогни си сам, та да ти помогне и Господ.

15.

Всеки път, когато автобусът спреше, болезнено нетърпение обземаше Алис. Убедена, че дъщеря й се е отправила към единственото място, където се чувства в безопасност, Хоуп пътуваше към дневната занималия на болница „Бейнс“. Ако видеше такси или какъвто и да е друг, по-бърз начин да стигне до болницата, щеше да изскочи от автобуса на секундата, но таксита не се срещаха често в Сейнт Луис — град, обсебен от предградията си.

Измъчваше се от мисълта, че се беше паникьосала от тревожните новини по Си Ен Ен и за това, че не беше обяснила на Пени — достатъчно голяма, за да разбере поне малко от това, което се случва. Тогава нещата можеха да се развият далеч по-добре. Ако беше представила всичко това като изненадваща разходка до „Дисни Уърлд“, вече щяха да са на път към Атланта. Тогава защо беше реагирала така, може би в пристъп на безпокойство?

Но тя бе обучавана да се притеснява, да бъде параноичка. Дъщеря й не искаше да живее по този начин и кой можеше да я вини затова?

„Ромеро могат и ще те намерят. Ако допуснеш дори една грешка, ще почукат на вратата ти“. Ларс ли й бе казвал това, или някой друг? Беше преминала през толкова много разговори, програми за ориентация и срещи с психолози, че не можеше да си спомни всичките. Но тогава предупреждението й се бе сторило убедително и тя все още се придържаше към него. Сега за нея предпазливостта бе начин на живот, не просто временно състояние, което можеше да промени, когато си поиска. Беше реагирала прекалено остро на тревожния сигнал по новините. Това й стана ясно чак сега, но си даваше сметка, че така е устроена, и именно благодарение на това двете все още са живи.

Пени бе единствената, която разполагаше с номера на телефона й. Това бе тяхната връзка за критични моменти. Тя никога не звънеше от него, за да не създава възможност разговорите да бъдат проследени. Можеше да го използва и сега, за да предизвести пристигането си на Пени, но се боеше, тъй като момиченцето можеше да го изтълкува като предупреждение и да избяга отново в знак на протест. Трябваше да забави по някакъв начин по-нататъшния ход на събитията. Пени беше твърде умна за дете и твърдо решена да отмъсти на майка си за номадския им начин на живот. Изненадата оставаше най-добрият шанс за Алис.

16.

Ларсън влезе в дневната занималня само няколко минути след двамата униформени охранители. Две от учителките, които работеха вътре, се опитваха да обяснят на единия какво се беше случило. Междувременно друга се опитваше да занимава децата, а вторият униформен бе коленичил и тихичко разпитваше три от тях.

Ларсън злоупотреби с правомощията си, като нареди на двете учителки да напуснат стаята. По-атлетичната и привлекателна от тях запази самообладание.

— Той каза, че ще се върне и ще ни убие заедно със семействата ни — започна тя. — Но ние, или по-скоро аз — призна, поглеждайки към истеричната си приятелка, — решихме, че заплахата, която грози Пени и майка й, е по-непосредствена, и затова повикахме охраната.

Ларсън поиска описание на нападателя и потрепери, когато чу служителката да споменава полицейската му униформа, защото това му напомни за нападението над автобуса преди години. Ако таеше някакви съмнения, че зад двете събития стои един и същи човек, това описание ги затвърди окончателно. Жената продължи да говори и спомена, че мъжът имал мексикански или испански черти, дългурест, в края на двайсетте и началото на трийсетте. Ларсън само кимна. Той не бе успял да огледа добре нападателя в автобуса, но описанието, което получи, заедно с бръснача и полицейската униформа потвърдиха опасенията му.

Той наблюдаваше как единствената свидетелка, която бе в състояние да говори, започва да се затваря в себе си. Веднага разпозна реакцията, породена от чувство за вина. Тя прекалено късно се бе осъзнала, че съдейства на мъжа, и едва сега си даваше сметка, че съществува алтернатива, за която е могла и е трябвало да избере. Толкова беше лесно съвестта да вземе връх, неумолима, свръхкритична спрямо решенията, които човек взема. Ларсън знаеше това от опит и веднага го разпозна у нея; разбираше, че е безсмислено да се опитва да я утеши, защото това само щеше да затвърди убеждението й, че е постъпила погрешно.

Усети, че подобно чувство може съвсем скоро да обземе и него. Ларсън се извини и се отправи към вратата. В момента, в който местната полиция разбереше за намесата на федерален агент, той щеше да бъде затрупан от куп въпроси, на които нямаше да може да отговори.

— Знам къде живее — извика учителката след него. — Алис.

Ларсън се закова и се върна обратно при нея, предчувствайки, че полицията ще пристигне всеки момент, но се нуждаеше от бърза информация.

Тя започна да обяснява с такъв тон, сякаш си говореше сама.

— Веднъж ги закарах двете у тях.

От това, което Ларсън вече знаеше, точно тази информация бе станала причина колежката на Алис да бъде отвлечена.

— Деби не трябваше да му казва това — продължи жената. — Просто не трябваше. Аз не бих го направила.

Ларсън нежно постави ръка на рамото й. Едно обикновено докосване може да даде неочаквани резултати. Прошепна й:

— Трябва ми адресът.

Когато тя го погледна втренчено, той добави:

— Ако ми помогнеш, може да го спрем.

17.

Хоуп Стивънс, понастоящем Алис Стивънсън, връхлетя през вратите на еврейската болница „Бейнс“, зашеметена от светлинното шоу, създадено от проблясващите буркани на полицейски коли и на линейките. Силна болка бе стиснала гърдите й, но тя продължаваше да тича. Оглеждаше всичко, покрай което минава, и особено внимаваше някой да не я следи.

Бореше се с майчинските си инстинкти, защото разбираше колко много любопитни погледи може да привлече, нахлувайки с гръм и трясък в занималнята; застави краката си да забавят темпото и започна да диша дълбоко, за да се успокои поне малко и да може да говори ясно и спокойно, без да издава притеснението си.

Почувства се слаба и уязвима. Сигурно я търсеха както правителствени агенти, така и Ромеро. Само преди ден тя планираше живота си спокойно. Сега, в този критичен момент, Хоуп не само не можеше да открие Пени, но бе главният виновник за нейното бягство.

Стигна до мазето, където се помещаваше детското отделение, по заобиколен път, известен само на служителите в болницата. Редица боядисани в различни цветове тунели и подземни коридори останаха зад гърба й, докато преминаваше покрай централната сграда на „Бейнс“ по пътя към подземния комплекс на детското отделение.

Положи усилие да понамали темпото, за да не привлича излишно внимание. Озова се пред групичка от униформи и престилки, скупчени пред входа на занималнята. Бореше се със завладелите я чувства на вина и песимизъм и дори не попита какво се е случило. Вместо това предпочете да се ослушва и да събира информация, която щеше впоследствие да систематизира. Нарушител. Искал е адрес. Няма пострадали деца. Въпреки че най-сетне можа да се поуспокои, Хоуп продължаваше да се измъчва от чувствата на безнадеждност и самообвинение.

Зад нея приближи униформен полицай, който й препречи единствения лесен изход, притискайки я към групата.

Тогава някакъв глас извика името й:

— Алис?

Тя се обърна и видя учуденото лице на Филис, която се бе подала от една врата наблизо и се оглеждаше. Алис бързо отиде при нея, разминавайки се на косъм с ченгето, което почти не я удостои с поглед.

— Пени?

— Не сме я виждали днес… — каза Филис. — Един мъж… един ужасен мъж, Алис…

— Тя не е била тук? Не е идвала тук?

— Днес? Не. Слушай… Толкова съжалявам… Сълзи потекоха от очите на Филис и изглеждаше, че това не й бе за първи път днес.

Алис посрещна новините за дъщеря си с облекчение, макар това да означаваше, че Пени все още липсва.

— Какъв беше този мъж?

— Полицай или поне беше облечен като такъв. Не бихме го пуснали… не бихме отворили вратата…

Насълзените, зачервени очи на Филис срещнаха погледа на Алис, когато й съобщи:

— Казахме му къде живееш.

Алис се отдръпна и бавно започна да се отдалечава, стараейки се да не привлича внимание към себе си. Почувства, че сърцето й навярно всеки момент ще спре от болката в гърдите, но пищенето в ушите я накара да продължи.

— Ей, госпожо! — Един дълбок мъжки глас извика след нея: — Вие! Госпожо!

Тя се отправи наляво, после надясно и отново надясно. Никога нямаше да им позволи да я хванат в тези коридори.

18.

— Пени?

Момичето рязко се обърна, с което даде да се разбере, че е тя.

Паоло се изправи и й остави време да възприеме полицейската му униформа.

— Аз съм полицай Родригес.

Момиченцето — колко е миличка само! — обаче се отдръпна от таблото на домофона и отиде в ъгъла.

— Не ми е разрешено да говоря с непознати… Ще викам, ако се приближите.

И добре научено…

— И точно така трябва да постъпваш, млада госпожице, каза той — ако бях непознат.

Той се приближи на още една крачка. Докато я гледаше, тя не можеше да влезе в сградата и стоеше притисната до таблото с домофона. Изглежда, майка й не си беше у дома. Той реши да се възползва от това.

— Аз не съм непознат, а съм полицай, на когото му е наредено да те открие и отведе при майка ти. Как ти се струва това?

Тя наведе глава по чудноват начин, като куче.

— Тя е в болницата. Еврейската болница „Бейнс“. Пени явно приемаше всичко това за чиста монета, но челцето й бе смръщено от безпокойство. На основата на събраната от портфейлите информация, Паоло реши да се възползва от притеснението й.

— С госпожа Гилеспи от занималнята се е случило нещо неприятно. Майка ти очаква с нетърпение да те заведа там и да видите как е.

— Какво се е случило? — Любопитството на момиченцето бе надделяло.

Паоло протегна ръка към нея и отново нещо му напомни за предпазливо улично куче.

— Ще вземем автобуса — каза й той. — Какво, не знаеше ли, че и полицаите се возят в автобус? Ще отидем да намерим майка ти.

Мислеше с един ход напред и осъзна, че ще му се наложи да наеме или открадне кола, но и двата варианта криеха голям риск.

Очите й постепенно се успокоиха, въпреки че остана нащрек.

— Или… — продължи той — ако искаш, можеш да останеш тук, ако ми обещаеш, че няма да мърдаш никъде. Бих могъл да се върна и да кажа на майка ти, че съм те намерил и че си добре, но не си пожелала да дойдеш с мен…

Той се обърна, като отлично знаеше каква ще бъде реакцията й.

— Чакайте! — извика тя, преди още да беше направил и две крачки.

Готов за нападение, готов за контраудар.

Той чу тропота на малките й крачета, избърса потната си ръка в униформата и я протегна, за да може момиченцето да се хване за нея.

19.

Трил Хемптън играеше ролята на заместник-шериф, на когото не му пука от нищо и е твърде хладнокръвен, за да бъде впечатлен от каквото и да било. Затова, когато въодушевен прекъсна обаждането на Ларсън, той веднага му обърна внимание.

— Точно навреме! — извика Хемптън. — Току-що получихме съобщение от Контрола по вътрешни полети. Изглежда, са идентифицирали човек с белег, подобен на папийонка на предмишницата. Хубаво е, че поне някой поглежда сигналите, които пускаме, колкото и невероятно да изглежда това. Ако е нашият човек, значи е бил засечен по време на сутрешен полет от Минеаполис до Сейнт Луис. Купил си е билета под името Родригес.

— Така си и знаех — каза Ларсън. — Това е той, човекът, който уби Бени, хващам се на бас. А най-хубавото е, че съм на не повече от няколко минути зад него. Най-много половин час. Обаждам се за подкрепление.

Докато обясняваше, Ларсън се движеше почти на зигзаг в опитите да се измъкне от трафика.

— Дай ми точното местонахождение — каза Хемптън.

— Адресът се намира на площад „Джеферсън“. — Ларсън продиктува номера.

— Със Стъби напредваме с Марковиц. Ще те настигнем най-много до 10 минути. Ще поддържаме връзка.

За Ларсън татуировката, забелязана от охраната на летището, безспорно свързваше пътника с Ромеро. Сега полицията можеше да получи съдействие от Федералното бюро за разследване, дори от Интерпол и да проследи пътя на заподозрения, истинската му самоличност, кой и как го финансира и всичко останало.

Ларсън мина два пъти на червено и замалко не катастрофира, като премина в насрещното платно, за да изпревари една кола. Тази случка бе добър повод да си напомни да не губи контрол.

Когато наближи сградата на площад „Джеферсън“, първо чу, а после и забеляза на една пряка зад себе си бързо приближаващата се патрулна кола с включени светлини и сирени. Той отби и слезе от джипа. Воят на сирените все повече се усилваше. С третия шут той откърти вратата от касата, избута я с рамо и влезе в сградата. Сирените замряха — бяха паркирали до бордюра.

Ларсън не видя Стивънсън или Стивънс на таблото на домофона. Но на звънеца на 202-ри апартамент липсваше име и това привлече вниманието му. Той се затича към табелката с надпис ИЗХОД и стълбите, които знаеше, че ще намери зад нея, като остави зад гърба си бавния асансьор. Надяваше се, че ченгетата ще се излъжат да го вземат.

Вече бе извадил оръжието си, когато стигна до вратата на коридора на втория етаж. Беше тихо и пусто. Той мина покрай един апартамент 204 и после тръгна в обратната посока. 203… 202…

За момент се замисли. Хоуп вече може да бе мъртва, убита преди секунди; а може би заподозреният е още вътре с нея, чул сирените и готов да я използва като заложник; можеше и да няма никого; можеше и да е подпален.

Допря ухо до хладната врата. Усещаше топлината на пистолета в ръката си.

Тишина.

Струйка пот се стече по лицето му. В гърдите му отекваше насечен, пресеклив ритъм.

Към всичко това се наслагваше и усилващият се звук от стъпките на полицаите, които го бяха последвали по стълбите.

Ларсън се завъртя и изрита вратата с пета. При втория удар тя излетя и рикошира в отсрещната стена.

— ХВЪРЛИ ОРЪЖИЕТО! — изкрещя мъжки глас зад него.

— Федерален полицай! — изрева Ларсън, докато връхлиташе в апартамент 202. Нямаше никакво намерение да си губи времето с двамата полицаи.

Ларсън бързо провери няколко врати една след друга, държейки пистолета си в пълна готовност. Намираше се в обширен тавански апартамент с разгърнато разпределение. Дъските скърцаха при всяка негова стъпка.

— ХВЪРЛИ ОРЪЖИЕТО! РЪЦЕТЕ ДА СЕ ВИЖДАТ! — провикна се едно от ченгетата зад него от прага на апартамента.

Ларсън знаеше, че ако не отговори, няма много да се церемони и от слаби нерви като нищо може да го застреля.

Въпреки това той се отправи по тесния коридор, озовавайки се между две затворени врати отляво и две отдясно. Спални и килери, помисли си той.

— Щатски шериф! — извика Ларсън на полицая, за да задържи вниманието му, въпреки че по този начин издаваше позицията си на останалите в апартамента. — Пречите на залавянето на федерален беглец. Останете, където сте и пазете вратата.

— Тая няма да я бъде, приятел. Влизам вътре и ако този пистолет не е на земята…

— Не е! — извика Ларсън, докато пристъпваше по мрачния коридор.

Посегна към дръжката на първата врата.

— Пусни го!

Вече бе много близо зад него.

Напрежението в гласа на ченгето проблясваше като острие на бръснач. Ларсън хвърли един бърз поглед назад, колкото да види върха на излъсканата му обувка.

Изблъска вратата с рамо и заоглежда ъглите на стаята, вдигнал високо пистолета си. Реки от пот се стичаха по слепоочията и под мишниците му.

Стая на малко момиченце. Ларсън внезапно потръпна от лошо предчувствие. Плюшени играчки. Малка библиотека, натъпкана с тънки, пъстри книжки.

Изведнъж ченгето се озова точно зад него. Ларсън го усещаше.

Внимателно подбра думите си:

— Вижте, полицай… трябва да проверим още една стая. Апартаментът не е безопасен, докато не проверим и нея.

— Пусни оръжието.

— Пазете си гърба… Не е нужно да загивате заради една глупава грешка.

Второто ченге влезе в апартамента, викайки партньора си.

— Пази вратата! — извика Ларсън. — Заподозреният е въоръжен и опасен. Вероятно има двама заложници: жена и дете.

— Какво, по дяволите, става тук?! — извика ченгето зад него.

Ларсън клекна и с плавно движение постави пистолета на земята. Тези двамата бяха прекалено неопитни, за да рискува повече. Той им нареди:

— Каквото и да правите, проверете стаята зад вас, полицай. Веднага!

Той бавно се обърна, за да покаже значката и документите си, закачени на джоба му.

— Фе-де-ра-лен а-гент… — каза сричка по сричка Ларсън. — Проверете шибаната стая и двата килера, преди някой да е открил огън!

Двамата си мислеха, че се шегува. Този, който пазеше Ларсън, взе пистолета му и го накара да коленичи с ръце на тила. Партньорът му остави входната врата и се зае да провери останалите стаи и килери.

След минута, с насочени пистолети, двамата предпазливо последваха Ларсън в коридора на етажа. Тогава той дочу женски глас. Доста познат глас.

— Ти? — попита тя, задъхана от тичането нагоре по стълбите.

Отначало я видя неясно, като насън, и в главата му нахлуха спомени. Любов, страст, но и силно смущение. И една-единствена мисъл: не може да бъде. Но можеше. Беше тя. Точно там. На не повече от пет метра.

Шест години се сляха в един-единствен миг, когато погледите им се срещнаха.

И той застина.

— Къде е дъщеря ми?

20.

Ларсън и Алис се качиха в паркирания джип „Експлорър“. Това беше първият миг, когато оставаха сами след близо едночасовите преговори, в които се бяха включили Скот Ротем от Вашингтон, главният прокурор на САЩ, базиран в Мисури, полицейското управление на Сейнт Луис и регионалният офис на Програмата за защита на свидетели. Правосъдието, в случая представено от Отдела за задържане на издирвани от закона, бе спечелило попечителството над нея и сега тя беше на негово разположение.

Хоуп сдържано затвори вратата на джипа и той се замисли дали зад това не стои някакъв скрит намек.

След секунди неловко мълчание те се погледнаха. Той видя страха на една майка, изписан по лицето й, и осъзна, че не е нито времето, нито мястото да споделя чувствата си — радост, опиянение, усещане за пълноценност. Както обикновено обаче, гласът го издаде:

— Толкова се радвам да те видя отново.

Шокът, който веднага забеляза в изражението й, му подсказа, че е прибързал. Впоследствие то омекна, макар и едва доловимо.

— Ще я намерим — каза той.

— Не знаеш със сигурност.

— Нямам предвид тях — каза той и махна с ръка да обхване всичко извън прозореца: светлини, униформени, суматоха. — Аз и ти. Ние ще я намерим.

Тя успя да се пребори със сълзите:

— Наистина оценявам подкрепата ти, Ларс, но и двамата знаем, че когато Деби го е закарала…

Вероятно щеше да успее да довърши изречението, но просто не искаше да си представя как Пени стои сама пред вратата и не може да влезе.

През изминалия час тя се бе държала неочаквано добре, вероятно поради прекараните в Програмата месеци, които малко или много я бяха приспособили. По някое време щеше да изпита нуждата да сподели това, което с толкова много усилия искаше да прикрие. Но не и сега. Тя или беше няма, или много по-силна, отколкото той си представяше.

— Надявах се срещата ни да бъде много по-щастлива. И двамата знаеха, че единственото, което можеше да му каже засега, бе точно това. Беше достатъчно.

— И аз.

От ъгъла на парка джипът имаше добра видимост към входа на блока й. Около дузина униформени и двама детективи продължаваха да претърсват квартала и да разпитват живеещите наоколо в опит да намерят Пени. Едно от сведенията, които се получи, колкото и да бе подвеждащо за някои, се отнасяше за момиченце с описанието на Пени, което се качило с някакъв полицай на автобус. Очевидецът твърдеше, че униформата на полицая била синя, но Ларсън можеше да се обзаложи, че е била черна. Той, както и останалите, знаеха кой стои зад униформата, тъй като същото прикритие бе използвано и в болницата. Родригес.

Въпреки това полицията провеждаше обстойно проучване на целия район не само защото такава беше процедурата, но и защото в случаите на отвличане на дете като този трябваше да се изяснят колкото се може повече подробности.

В профил носът й изглеждаше леко вирнат нагоре, а устните не чак толкова плътни, колкото онези, които си спомняше, че е целувал. Ларсън особено много обичаше ушите й, които имаха перфектна крушовидна форма, но му напомняха за мъртвата жена в Минеаполис. Имаше още толкова много неща да й казва — и лични, и по служебна линия, но на преден план стоеше въпросът с местонахождението на Пени.

Ларсън разчиташе, че похитителят ще се обади на мобилния телефон на Хоуп, тъй като се очакваше Пени да знае номера наизуст. Само че това обаждане нямаше да е за откуп. Всичко, което Ромеро искаха, бе да видят тази жена мъртва.

За момента Ларсън имаше пълномощия да ръководи охраната на Хоуп (не можеше да мисли за нея като за Алис), докато екипът му от ОИОП продължаваше да издирва Марковиц и Лаена. Ако изобщо някога Програмата се стабилизираше, Хоуп щеше да бъде прехвърлена на съдебните органи за постоянна защита.

— Не можем да те заведем в нашите офиси, защото са прекалено достъпни и може да са наблюдавани — каза той.

— Единственото, което ме интересува в момента, е да намеря Пени — отговори му тя, загледана през прозореца. Търсеше я.

— Аз също мисля само за това — каза той. Реши да й се довери и да разкрие истината: — Смятаме, че има къртица или в Програмата, или в Отдела. Загубихме нещо изключително ценно за нас. Именно затова пуснахме предупреждението. Докато измислим как да върнем Пени, ще те отведа на едно безопасно място, където ще останеш, докато премине бурята.

— И какво трябва да изчакам? Да намерите Пени или да си върнете онова, което са ви взели?

— И двете. — Той сякаш говореше на себе си. Ротем и другите щяха да погледнат на отвличането на Пени като на неприятна случайност; животът й бе несъизмерим с живота на хилядите свидетели и техните близки. Макар да се опитваха да й осигурят безопасност, в крайна сметка щяха да я използват и да я пожертват, ако се наложеше. Ларсън нямаше да се примири с това, нито пък можеше да го каже на Хоуп точно сега.

След няколко мъчителни минути мълчание, нарушавани единствено от нейните подсмърчания, той каза:

— Трябва да тръгваме.

— Не можем да тръгнем. Тя ще се върне у дома.

— Апартаментът ти ще бъде наблюдаван денонощно. Ще съм в течение на всичко, което става.

— Няма да тръгна.

— Те искат теб, Хоуп — каза той, без да си прави труда да се поправя, никога нямаше да свикне с името Алис. — Тръгваме. Ще те закарам на безопасно място. Прави се всичко възможно Пени да бъде открита. Няма да спечелим нищо, като стоим тук и те излагаме на показ.

— А ако сляза от джипа? — попита тя с ръка на дръжката на вратата. — Разрешено ми е да направя това, нали? Програмата, а и всеки вид правителствена защита е доброволна, нали?

Тя добре знаеше своите права и задължения като част от Програмата.

— Технически погледнато, е така, но можем да те задържим като особено важен свидетел по делото.

— Този случай беше преди повече от шест години!

— Когато става въпрос за особено тежки престъпления, случаите нямат давност. Все още си замесена.

— Ще си намеря адвокат — продължаваше да упорства тя.

— И ще стане по-лошо — контрира я той. — Всичкото това време и усилия ще са насочени в погрешна посока, а не за откриването на Пени, което е най-важното в момента.

Тя отново го погледна право в очите, сякаш искаше да му каже: „Направи нещо!“. Ларсън запали джипа.

21.

Ларсън подкара експлоръра по един съвършено прав междуселски път. На по-малко от четирийсет минути на запад от Сейнт Луис сградите на предградието Макманшън свършваха и отстъпваха място на един нов пейзаж — обработвани от поколения земеделски земи, редуващи се с малки бели къщички и силози, заобиколени от кафява орна земя, заграждения и пасища. Почти геометричният пейзаж изглеждаше познат и на двамата. Преди шест години Ларсън бе завел защитения свидетел Хоуп Стивънс на същото място, принадлежащо на шерифската служба — къщата с овошките, която беше негова цел и сега.

Колкото повече приближаваха последния завой, през дървения мост и нагоре по хълма, толкова повече спомените му натежаваха. Именно там се бяха срещнали за пръв път — и пак там се бяха видели за последно.

В продължение на шест години той избягваше да си припомня това; носталгията не беше сред любимите му чувства, а и не искаше да бъде сред хората, които непрекъснато живеят с единия крак в миналото. Но сега, най-после с нея на седалката до себе си, той можеше да отиде на същото място и доброволно да се предаде на спомените си.

По онова време Ларсън стоеше начело на отряда за сигурност и разпределението на задачите доста удобно го беше поставило вътре в къщата насаме с нея, докато Стъбълфийлд и Хемптън патрулираха отвън. По-късно той се чудеше дали всичко това не е било нагласено и дали Хемп и Стъби не бяха усетили привличането между тях и не бяха уредили тази нощ за него. Но точно в момента не мислеше за тези неща. Вместо това благодареше на щастливата си звезда.

Двуетажната стогодишна къща не бе ремонтирана от трийсетте години и представляваше доста окаяна картина. Леко хлътнала на една страна, тя имаше зелени стени и бели тавани, осеяни с пукнатини, подобни на светкавици, с украса по тавана, зееха отломки. По облегалките на по-голямата част от мебелите и особено по масата в трапезарията, където свидетелите и техните охранители убиваха времето със скоч и игри на покер, се виждаха черни петна от гасените там фасове. Към къщата се отнасяха с пренебрежение, особено откакто бе поверена на Службата. Фасадата отвън, някога в модерен сив цвят, сега се лющеше под въздействието на западното слънце като кожата на влечуго.

Предишното представително и красиво стълбище водеше към тесен коридор на втория етаж, в чийто край се намираха две малки спални и свряна между тях баня, вероятно първоначално замислена като мокро помещение или детска стаичка. Друг, по-малък коридор, пристроен набързо и без да му бъде обърнато внимание като на останалата част от къщата, водеше към работен кабинет и две доста странни по форма спални, свързани една с друга посредством неуместно разположена врата. Стълбище, от което се носеше неприятна миризма, свързваше пристроените спални с малката кухничка долу. Заради тези достроявания къщата създаваше усещане за раздвиженост и свобода на разпределението и изглеждаше по-голяма, отколкото бе в действителност.

Тя го извика от горе:

— Ларс?

И той разбра още преди да се е изкачил, че въпреки всичко това бе моментът да бъдат заедно. Знаеше какво е намислила не заради нещо изречено, а заради едва сдържаната енергия между двамата, докато бяха в компанията на други хора. Не можеше да открие причината за това, което чувстваше, нито пък тя му бе подсказала по някакъв начин своите чувства и желания, но въпреки това той знаеше. Знаеше, че това е грешно, срещу всички правила, но не можеше да му се противопостави. Знаеше, че няма да имат много време.

Всички прозорци в къщата бяха закрити със залепен с лейкопласт черен плат, лесно за махане при нужда. Двете външни врати имаха черни покривала, които се сваляха през деня, но се поставяха нощем за преграждане на светлината. Осветителните тела в къщата, както и всички крушки, бяха заменени с флуоресцентни тръби — представата на правителството за икономия на електричество; резултатът бе синкава или белезникава светлина, но никога такава, каквато трябва.

В спалнята имаше болна от жълтеница нощна лампа. Тъй като къщата бе запечатана отвсякъде, а климатик липсваше, през лятото вътре бе изнемогващо горещо. Единственият ефект от абсолютно безполезните и шумни вентилатори бе, че разбъркват застоялия въздух. Един такъв мелеше въздуха до ъгъла, а перките му припляскваха и стържеха по защитната мрежа. В стаята се налагаше някакъв механичен ритъм, който се прекъсваше за кратко от стенание, подобно на астматичен пристъп, преди да започне отново.

Хоуп стоеше точно пред лампата и затова оставаше в сянка. Беше свалила бледолилавата си блуза, една от двете, които сменяше през ден, а под нея се разкриваше минзухарено оранжевото й потниче, издължената като на чапла шия и силните й ръце, които сякаш блестяха от жегата в стаята.

— Затвори вратата — изкомандва тя.

Да затвориш тежкия въздух в стаята, беше извън всякаква логика. Трябваше да се подчини, за да останат насаме.

Той бутна вратата и тя се затвори с щракване.

— Заключва ли се?

Сърцето на Ларсън отговори вместо него:

— Не мисля.

— Те ще влизат ли в къщата?

— Не преди да дойде време за смяна на патрула.

— А ако трябва да използват тоалетната? Очевидно беше, че тя иска да отстрани всички пречки, които биха възпрепятствали уединението им.

Сърцето на Ларсън заби още по-силно.

— Определено не мисля, че ще се наложи.

Истината беше, че ако им се наложеше, щяха да пикаят в храстите, но не му се искаше да прозвучи толкова безцеремонно точно в този момент. А освен това двамата му подчинени щяха да стоят на разстояние от къщата, за да не демонстрират движение и да не привличат излишно внимание.

Тя разкопча колана, свали ципа на джинсите си и ги остави да се задържат на ширината на великолепния й ханш, където се виждаше част от лилавото й бельо.

— Искам да взема една вана — каза тя. — Топла, не гореща. За да се разхладя малко, ако е възможно.

Застанал точно до затворената врата, Ларсън тръгна към нея.

— През последните няколко нощи спах с дрехите. И двамата имаме нужда от едно хубаво къпане, нали? Омръзна ми от душове.

Той направи още една стъпка.

— Не съм сигурен накъде биеш.

— О, мисля, че много добре знаеш — каза тя, докато плъзгаше джинсите си още по-надолу по ханша и краката си. Тя се подпря и ги свали, а в това време една от презрамките на потничето й се свлече и той можа да зърне светла кожа на мястото на сутиена й.

— Само аз ли на този свят мисля за такива работи? — добави тя.

— Не.

Още една стъпка.

— Чувствам нещо особено, когато свалям дрехите си, когато се събличам. Момент на крайна… уязвимост. Радвам се, че си тук.

— Хоуп… аз…

— Ако някога ти бъде зададен този въпрос, ако те разпитват… познавам те, Ларс. Никога не си ме лъгал. Знам, че може да загубиш работата си и знам колко много означава тя за теб и колко си добър в нея. Всичко това… Както виждаш… има само един начин да се случи. Между нас, имам предвид. Обикновено не съм толкова дръзка — каза тя, като свали потника си и остана само по сутиен и бельо. — Изобщо не съм такава. — Тя се пресегна зад гърба си и пъргаво разкопча сутиена. — Не ми е толкова лесно.

Щом закопчалката се освободи, гърдите й се полюшнаха, а презрамките се свлякоха надолу по ръцете й.

— Но трябва да излезе, че аз те прелъстявам. Всичко трябва да идва от мен, да бъде мое дело. Аз съм измислила нелепото оправдание, че ме е било страх да се съблека сама в стаята — само това ми дойде на ума за толкова кратко време — продължи тя, — издебнала съм те в миг на слабост.

— Предполага се, че аз съм този, който трябва да те защитава — каза той дрезгаво, понеже гърлото му бе пресъхнало, — а не ти мене.

— Значи ще се пазим взаимно — отговори му тя и остави сутиена да падне. Гърдите й бяха високи, а зърната и ареолите много по-тъмни, отколкото загатваше цветът на кожата й. Освободи се от скромните си бикини и той разбра, че е твърдо решена да продължи въпреки притеснението си. Върху нея остана само една тънка сребърна верижка — нещо, с което, все още не й беше казал, щеше да се наложи да се раздели, преди да я включат в Програмата.

Пристъпи напред, горяща от желание за него, деляха ги само ръцете й, които вече разкопчаваха копчетата на ризата му.

Той протегна ръце да я прегърне, но тя едва не му се скара:

— Не… не… не… — Вдигна поглед към него, трудно сдържайки дяволитата си усмивка, докато му обясняваше: — Искам това да бъде изцяло мое дело, Ларс. — Хоуп се престори, че дава показания при един евентуален разпит: — Той се държеше стоически. Беше в стаята, докато аз се събличах. Аз го помолих да остане. Не мога да обясня защо, но не можех да се съблека, без да има някой там, а шериф Ларсън беше този, който трябваше да ме пази онази вечер. И… — Продължи да разкопчава ризата му. След това премина към колана и панталона му. — Мисля, че се почувствах уязвима или просто се нуждаех от компания, безопасност, закрила, но се хванах, че тръгвам не към банята, както възнамерявах, а към флирт с него — продължи с нормалния си тон: — „Флирт“ е твърде слаба дума. Изобщо не е на мястото си. Ще се наложи да измисля нещо по-добро.

— Хоуп…

— Замълчи, шериф. Досието ти трябва да е чисто. А нашата история трябва да бъде… достоверна. — Докато казваше това, тя вече беше свалила панталоните му и го държеше в ръка. Сложи ръката му на гърдите си и прошепна: — Нека този път, нашият първи път, бъде само мой. — От докосването му зърното й се втвърди и щръкна. Тя го досъблече и продължи: — Ще легнеш на леглото и ще направиш всичко възможно да ми устоиш. Ларсън отново се опита да я прегърне, играта, изглежда, му бе омръзнала, но тя го възпря.

— Моля те.

По тона й разбра, че говори сериозно. Може би не бе готова да прави любов. Може би още бе твърде рано за нея. Или желанието й бе породено от първичната нужда да владее положението, след като в продължение на години всеки миг от живота й бе контролиран и направляван от други. А всички около нея бяха мъже.

— Мой ред е — каза тя, сякаш в отговор на мислите му.

Положи го на леглото по гръб и се хвърли отгоре му, триейки горещата си точка в него, докато рисуваше абстрактни очертания с нежното окосмение. Приведе се отгоре му и доближи зърното на гърдата си до устните му. Докато езикът му се стрелкаше в кръг, около розовата пъпка, тя се отпусна назад, докосна го и той се разтресе от глава до пети. Поднесе му другата си гърда, докато пръстите й го изучаваха.

Отлепи гърдите си от него, повдигна се на ръце и се залюля, изпънала краката си, сякаш правеше лицеви опори, после бавно се сниши и той усети допира на горещата й кожа. Докосването на гърдите й го накара да запламти; тя бавно се отпусна върху него с цялата си тежест, сля се с него, ръка в ръка, корем в корем, бедро в бедро. Залюля ханша си, разтвори крака, пресегна се и го хвана; плъзна се надолу по дължината на гърдите му и това движение бе достатъчно да ги съедини без никакво усилие.

Притихнал, Ларсън бе изцяло проникнал в нея. Не помръдваха, никакво движение не нарушаваше допира им, освен засрещащите се удари на сърцата им. Тя го държеше здраво. Той се опита да даде някакъв ритъм, но тя прикова бедрата му и му прошепна страстно:

— Целият си мой. И наистина беше.

Жегата в стаята го замая. Изгуби представа за времето, но не и за нея. Сляха се в едно вибриращо цяло. Една самотна нощна пеперуда летеше под тавана в танц със сянката си. Трябва да бяха лежали абсолютно неподвижно повече от десет минути — никога не бе изпитвал подобно нещо. Веднага щом Хоуп усети, че ерекцията му си отива, с мощен тласък се повдигна и се спусна обратно така, че той отново проникна в нея, изпълваше я, допълваше я, а тя, приведена напред, продължаваше шеметния си танц. Телата им отново се срещаха, устните им шепнеха любовни слова.

— Толкова отдавна го исках — пошушна му тя. — Не можех да пропусна тази възможност.

Отново се изправи, притегли дланите му върху гърдите си и започна да се движи ритмично.

— Гледай ме — каза той, а когато тя го послуша, му се стори, че минават дни, преди очите й да се обърнат назад и светът да експлодира през двамата в точен до секундата синхрон от спазми и стонове на удоволствие.

Той се събуди от шума на течаща вода, идващ откъм банята. Беше готов да повярва, че всичко е било сън, ако не дочуваше стържещия вой на вентилатора.

Пейзажът от хълмчета и долчинки с пожълтяла есенна трева се редуваше с тъмни блатисти локви, свързани с криволичещи поточета, чиято вода хвърляше металически отблясъци. Двойка зеленоглави патици се издигнаха във въздуха и пресякоха шосето. Размахваха криле толкова бързо, че дори не се виждаха, издигайки се високо в сивото като барут небе.

Хоуп седеше с вкаменено лице на седалката до шофьора. Притеснението й се бе отбелязало на челото като родилен белег.

— Как можем да бъдем сигурни, че това ще свърши работа?

— Защото сме го правили и преди — отвърна Ларсън.

— Но все още никой не е звъннал.

— Ще звънне.

Той беше пренасочил разговорите от нейния телефон към своя подсигурена линия, след което го беше изключил, за да предотврати всяка възможност телефонът й да бъде засечен, а тя разкрита посредством сложния радиотелеметричен метод. Ако Пени беше отвлечена, ако похитителите й се обадеха, ако бъдеше направен някакъв опит за водене на преговори, Ларсън знаеше, че това ще бъде с едничката цел да я задържат колкото се може по-дълго на телефона и да я засекат. Не смееше да подценява възможностите на Ромеро. Ако можеха да подкупят федералната съдебна система, а някои казваха, че вече са го направили, тогава мобилните телефони нямаше да ги спрат.

— Това пътуване ми напомня какви ли не неща — каза тя.

— Да. Хубави неща.

— Мислиш ли?

— Напълно.

— Как се казва тя? — попита Хоуп като гръм от ясно небе.

— Няма „тя“. Има просто приятел — Линда. Нещата бяха по-сериозни за няколко месеца преди доста време, но сега сме само приятели и така е по-добре — каза той. — А ти?

— Не. — Опита се да се усмихне подигравателно. — Нищо подобно.

Без да иска, тя беше дочула обаждането на Ларсън до Линда, който й предлагаше да погостува на майка си ден-два. Случилото се в болницата и отвличането го бяха разтърсили. Беше малко вероятно Ромеро да го свържат с Хоуп, а кучето му с Линда, но той никога нямаше да си прости, ако нещо й се случеше заради него.

Не беше чак толкова учудващо, че Линда реагира спокойно, като основната й грижа си оставаше насочена към него.

— Дойде в Сейнт Луис да ме намериш ли? — попита Ларсън.

Трудно бе да си обясни защо не можеше да събере кураж да зададе истинския въпрос — този за Пени. В момента, в който чуеше каква е възрастта на детето, щеше да знае. Тогава защо задаваше заобиколни въпроси?

Тя почти се усмихна.

— Да. Нямах представа, че ще бъде толкова трудно да те намеря. Нямаше те в телефонния указател, в бюрото за справки не те бяха чували. Нищо в интернет. По-потаен си дори от мен по времето, когато бях в Програмата. — Поколеба се за миг, сякаш я беше срам да си признае. — Дори се навъртах пред сградата на федералното бюро няколко дни и се оглеждах за теб. Направо побъркана, а?

— Не, изобщо — отвърна той и се замисли за момент. Много шум за нищо! Това твоят смях ли беше?

— Да не пропуснеш завоя — каза тя, сочейки наляво. Сякаш би могъл да го направи.

— Сигурен ли си, че няма начин да разберат, че съм пренасочила разговорите си? Защо никой още не ми се е обадил?

Добре че смени темата, замисли се той. Но точно в този момент телефонът му изчурулика.

Вместо да отговори веднага, той отби рязко и хвърли един бърз поглед на детайлите на обаждащия се: „Извън обхват“. Обаждания от когото и да било в района на обхвата излизаха като „Личен“, заедно с номера на обаждащия се. Реши, че е за нея, и й подаде телефона, който продължаваше да звъни. После изключи двигателя, а тя грабна притеснено слушалката и я притисна до ухото си.

— Ало? — Погледът й се стрелна първо към Ларсън, после към пейзажа отвън.

Ларсън леко се наклони, за да чува, и за момент главите им се допряха; той усети същото изпепеляващо чувство, което беше изпитал преди толкова много години. Бързо се отдръпна, но тя го погледна и той отново се наведе.

— Изгубили сте един пакет — каза гласът от слушалката. — Един много красив малък пакет.

Начинът, по който бяха подредени думите, както и провлаченият изговор, убедиха Ларсън, че това е просто хитрост, която целеше да се спечели време, за да бъде определено местоположението на Хоуп. Но телефонът на Ларсън — „Блекбъри“ — не можеше да бъде проследен, макар че имаше GPS чип: той трябваше да се включи ръчно.

— Не я намесвайте! — изтърси Хоуп, обратно на това, което знаеше, че се изисква от нея.

— Ооо… Но не е ли малко късничко за това сега, как мислиш? Чудя се какво ли ще кажат Социалните, като разберат, че си я оставила отвън.

Проследяването на обаждания беше нож с две остриета. Ромеро трябваше да са наясно, че цялата технологична мощ и умения на Федералните служби щяха да бъдат призовани, за да намерят момиченцето. Защо тогава не се безпокояха за времето? Номерът на обаждащия се появяваше почти веднага, дори и да беше скрит. А този, който им се беше обадил, вече бе прекарал доста дълго на телефона. Ларсън предполагаше, че е започнало проследяване на местонахождението му: обаждащият се вероятно бе получил инструкции да задържи Хоуп колкото се може по-дълго. Но докато го правеше, сам влизаше в капана.

Ларсън й обясни с жестове, че тя трябва да се опита да го задържи на телефона.

— Какво искате? — попита тя.

— Не става въпрос за това какво те… какво искаме ние. — Мъжкият глас бързо се поправи. — Ако искаш да си прибереш пакета, съветвам те да стоиш близо до телефона. Ще последват указания. — След тези думи той затвори.

Ларсън бе заинтригуван от това, че обаждащият се подхлъзна на местоимението „те“ и веднага го замени с „ние“, а също и от подбора на думите. Звучеше, сякаш човекът чете готов текст, но по средата бе решил да импровизира.

Взе телефона в очакване да му се обадят от участъка в Клейтън. Разговорът бе продължил достатъчно дълго, за да го проследят дори и да бяха използвали някакви устройства за отклоняване. Отново сложи ръце на волана, завъртя ключа и запали.

По лицето на Хоуп се стичаха сълзи. От притеснение бе стиснала ръце толкова силно, че той се почуди дали изобщо може да диша.

— Недей — започна той предпазливо. — Недей да им позволяваш да победят. Те искат да реагираш точно по този начин.

— Млъкни! — каза тя, извърна се от него и се втренчи в геометричните форми на нивите.

— Така им помагаш.

— Престани — каза тя сякаш на разораните полета отвън. След малко попита: — И сега какво?

— Мислят си, че ако оставиш телефона си включен, ще те намерят, и всичко ще приключи. Но ние спечелихме този рунд. Ние ще ги проследим. Може и да знаят това, а може би не.

— И сега какво? — повтори тя.

— Ще те настаним във фермата. По принцип трябва да ни придружават, но Ротем и аз мислим, че е прекалено рисковано точно сега. Съвсем замалко. Дотогава на практика ти се водиш изчезнала, а аз нарушител. Шефът ми трябва да открие къртицата. Дотогава сме сами. Така е най-добре.

— Аз съм добре — каза тя. Отново се движеха по пътя.

— Има си наука за тези работи — за отвличанията. Не очаквам, че ще свикнеш с тази мисъл. Естествено, че не. Но техният план е да си играят с теб, да те манипулират с цел да те накарат да сгрешиш и да им дадеш шанс да те убият. Това е всичко, което искат. Те не се интересуват от Пени по начина, по който се интересуваме ние. Тук той сгреши, но поправи грешката, като продължи бързо: — Нищо, което казват за нея, по какъвто и начин да го кажат, не е вярно. Това, което знаем със сигурност, е колко важна е тя за тях в момента. Тя е техният начин да се доберат до теб. Това е всичко, което ни интересува сега. Тя е средството, с което смятат да постигнат целта си, и докато ние, аз, Бюрото, ги държим далеч от теб, Пени запазва стойността си. Разбираш ли? Важно е да го схванеш. Не трябва да правиш нищо, за което да не знам. Нищо. Не знам как, но те ще се опитат да те вкарат в нещо, все още не знаем в какво, но това, което искам да запомниш, е, че ключът е в твоето несъгласие.

— Май има много неизвестни. Не звучи много обнадеждаващо.

— Докато не попаднеш в ръцете им, Пени е в безопасност — каза той, докато се молеше на Бог да се окаже прав. — И ако изпълниш дори едно нещо от това, което ти кажат, можеш да си сигурна, че ще убият и двете ви.

Колата им се тормозеше, докато завой след завой изкачваше високия хълм, от който се виждаха тиквените бостани, градините с ябълкови дръвчета и ярките цветове, дошли с първите есенни дни. Тук листата се променяха — вихрушка от нюансите на презрели портокали, лутащи се между червеното и кафявото. Множество табели: НАБЕРИ СИ САМ САМО НА 5 КИЛОМЕТРА. Фермата с овошките беше точно зад следващия завой. Тялото й се стегна отново, от което Ларсън разбра, че тя също е познала мястото.

22.

В слабо осветената баня на мотела Паоло мажеше зачервената, незаздравяла и възпалена рана на корема си, която сам си беше причинил, с някакъв мазен антибиотичен крем, за да предотврати инфекцията. В огледалото, осеяно с петна от пастата за зъби на предишните обитатели, безразборните белези, хаотичните издутини и линии по гърдите и корема му напомняха размазани по шосето червеи след проливен дъжд.

Погледът му се премести от раните към отражението в омазаното огледало. Зад него вляво се виждаха завързаните глезени, коленете и раменете на момиченцето, навряно в едно малко помещение, което служеше за дрешник. Два от мръсните й чорапи бяха омотани около главата й, краищата им бяха привързани с връзка за обувки, а възелът беше натъпкан в устата й.

Вече бе докладвал за постижението си — отвличането на Пени, на Филип и сега чакаше указания какво да прави. Остави настрана крема. Момиченцето се извърна от него, когато той отново реши да провери дали устата й е запушена, а китките и глезените добре пристегнати с изолирбанд. Този ритуал се повтаряше на всеки пет минути. Децата можеха да бъдат изключително изобретателни и хитри.

— На мен това също не ми харесва — каза й той, макар че може би отново говореше на себе си. — Казах ти го вече.

Момиченцето не показваше никакви признаци да го е чуло.

— Не беше точно моя идеята да те открадна.

За първи път тя го погледна. Тъжните й очи, зачервени, с раздразнени и подути клепачи, сякаш го молеха. Тогава забеляза, че погледът й се премества към мозайката от белези по него.

Тя изскимтя и отново се извърна.

Паоло навлече една черна фланелка. После опита отново:

— Знаеш ли, че мога да махна тези неща? Пени? Слушаш ли ме? Лейкопласта, превръзката на устата ти. Разбираш ли? Можеш да гледаш филмчета по телевизията. К’во мислиш?

Той се изправи и взе дистанционното.

— Искаш ли да гледаш анимация? Прескачаше от канал на канал, но даваха предимно реклами. Нямаше детски. Раздразнен, захвърли дистанционното на кревата.

— Хайде! — каза й той. — Направи нещо. Кимни, ако искаш да махна превръзката на устата ти.

Тя се сви в ъгъла на дрешника — малка, напрегната, пребледняла топка страх.

— Няма нищо друго, което да искам да направя в момента, освен да те отвържа. Разбираш ли това? — Той внимателно следеше реакциите й. — Единственото, от което се нуждаем, е споразумение. Тогава ще те пусна. Без пищене, без съпротива, махам тиксото и превръзката. Става ли?

Той се приближи до нея, протегна шия и застана толкова близко, че можеше да подуши страха й, а после каза:

— Мислиш ли, че така си помагаш?

Главата й бавно се завъртя. Носът й течеше, така че той се приближи, взе хартиена носна кърпичка, след което я постави пред носа й така, че да може да се издуха, и тя го направи. И то не веднъж, а няколко пъти.

— Виждаш ли? — каза й той. — Искам да се чувстващ колкото се може по-удобно. Мисля, че ще се споразумеем.

Тя кимна и се опита да каже нещо. Усмивка от ухо до ухо се появи на лицето на Паоло. Очите му светнаха. Протегна се да я погали по главата, но размисли.

— Като кимнеш, ми обещаваш, че няма да правиш глупости, няма да крещиш или нещо подобно. Разбрахме ли се?

Пени кимна отново.

— Добре тогава… Така… Добре. — Вече махаше превръзката. — Много добре.

Чорапите се свлякоха около врата й. Пени каза тихичко:

— Трябва да пишкам.

* * *

Няколко минути по-късно вече я беше развързал и й беше помогнал да се изправи. Боляха я коленете, глезените, раменете и китките. Тя се подпираше на него първите няколко стъпки, докато започна сама да пази равновесие.

— Можеш да затвориш вратата — каза и той. — Но не я заключвай. Ако чуя, че я заключваш, ще трябва да я разбия. Тогава сделката ни ще пропадне и пак ще трябва да те завържа.

Уплашена, тя едва успя да кимне в отговор.

— Добре тогава. Отивай и си върши работата. Пени влезе в банята и затвори вратата след себе си.

Свали си панталоните и гащичките и седна да се изпишка на тоалетната чиния, но мислите й търсеха варианти за бягство. Спомни си как майка й я учеше на всички онези неща, които тя никога не си беше правила труда да слуша. Отново и отново все същите досадни неща. Неща от рода на къде да отиде, ако някога се окажат разделени, как да пищи и бяга, как да хапе. Веднъж в кухнята майка й си направи труда да й покаже всичко, което можеше да бъде използвано, за да нарани някого, като повтори няколко пъти, че й показва тези неща само в случай че някой се опита да ги ограби или нещо от този род. Но от начина, по който го беше казала, излизаше, че нещо от този род беше по-важното. Сега се чувстваше като в някой от онези случаи — нещо от този род.

Тя се огледа. Паста за зъби, четка за зъби, тубичка с някакъв крем.

Протегна се и грабна крема, защото едно от нещата, които си спомняше, бе как да използва всички онези неща под мивката, които, ако се изстискаха или пръснеха в очите на човек, биха го заслепили. Изстиска малко на пръста си, приближи го към носа си и го помириса. Не миришеше като онези неща, които биха наранили очите, и затова го остави на мястото му.

— Готова ли си? — попита той през вратата.

— Почти.

Някакво смешно найлоново пликче съдържаше малки бутилчици шампоан, балсам и лосион за коса. До нея имаше кафяв поднос с две чаши за кафе, малка чинийка със захар и завита в найлон купичка със сметана. В ъгъла — кафе машина.

Очите й се върнаха към чашите за кафе.

Тя се изпишка и се обу, но очите й не се отместваха от тези две чаши. Споменът беше пресен, защото именно тя бе съборила чашата от полицата в кухнята и я бе строшила. След това се беше разплакала, а стана още по-лошо, когато майка й се поряза, докато събираше парчетата. Споменът за кървящия пръст бе толкова силен точно сега, защото беше зърнала корема на онзи ужасен мъж — всички онези белези и прясната рана, и по някакъв начин тези две неща се свързаха в ума й. Кръв.

Той почука.

Звукът я прониза като мълния.

— Знам. Знам! — Не й трябваше да се преструва на ядосана пред него.

Обви едната от чашите няколко пъти в кърпа. Усещаше как той всеки момент ще отвори вратата. Вдигна кърпата над главата си с дясната ръка, а с лявата пусна водата на тоалетната, защото имаше нужда от този шум. Точно когато той бе най-силен, тя хвърли кърпата върху постелката на пода и почувства как чашата се троши.

Разгърна кърпата и избра едно прилично по размер, леко закривено триъгълно парче, като го държеше внимателно, спомняйки си колко лесно се бе порязала майка й. Докато водата в тоалетната клокочеше и гъргореше, тя взе кърпата и я уви на топка. А сега какво? Тя потърси място да я скрие. Започна да се върти в паника. „Къде?“ — питаше се тя.

Постави я в кошчето за боклук. Твърде явно.

— Стига вече. Отваряй!

Само дебелината на вратата ги разделяше. Тя изтегли найлоновото пликче с боклуците от кофата и натика под него кърпата и всичко, което се намираше в нея. Единственото, което сега се виждаше, бяха опърпаните остатъци от оранжеви кожички и няколкото смачкани хартиени кърпички. След това намести обратно пликчето по ръба на кофата, уви парчето от чашата в късче тоалетна хартия и го пусна в предния си джоб. След това обаче размисли и го набута в чорапа си, зад глезена, където пасна идеално.

23.

— Моите хора са отвън — обясни Ларсън.

Хоуп седеше на градински стол пред покритата с воднистосин линолеум маса. Държеше в ръце чаша чай, от която се вдигаше пара и изпълваше стаята с аромат на лимон и джинджифил. Беше се втренчила в чашата, сякаш тя можеше да даде отговор на въпросите, които я тормозеха в момента.

— Само двама са, но би трябвало да са достатъчно.

— Защо ми казваш всичко това?

— Оставям те замалко.

Последните му думи я накараха да вдигне глава, сякаш я бяха дръпнали рязко с въже. Нокътя на палеца й задраска червения гланциран надпис на чашата. Чу се тънък стържещ звук.

— Обичаш ли още джин-руми?

— Беше много отдавна — каза тя делово и безизразно. — Последния път, когато играх, май беше в тази къща.

— Ще изиграем една игра тази вечер и ще те оставя да ме биеш.

— Ще ти се.

Тя продължи да стърже надписа без особени изгледи да го изтрие, ако изобщо това се опитваше.

— Защо? Къде отиваш?

— Нашите са успели да засекат и проследят обаждането. Дошло е от уличен телефон.

— Оттук? — каза тя далеч по-бодро. — От Сейнт Луис?

— Недей да се радваш предварително. Но да, оттук. От хълма. Ще го проследя. Хората като Ромеро никога не правят такива неща лично. Трябва да е някакъв посредник, ако изобщо можем да го свържем с някого, това е.

Съзнанието, че Пени може да е негова дъщеря, беше свило стомаха му на възел, измъчваше го така, както нищо друго преди. Дори любовта му към тази жена не можеше да се мери с него.

— Задънена улица.

— Не е задължително. Това е следа.

— Ако знаем, че са Ромеро, защо просто не им разбиете вратата и не ги заловите? — попита тя.

— Има много неща, които не знаем. Сред тях е и мястото, от което Ромеро командват операциите си. Обсъждаме го с Бюрото — с ФБР и техния ръководен екип. Да видим с какво разполагат.

— Не знаете къде се намират? — попита тя недоверчиво.

— Ние, Шерифската служба, не. Но някой знае — или в Министерството на правосъдието, или в Бюрото. Обикновено хора като тях се следят, но невинаги. Да се добереш до подобна информация, не е лесно. Тя е строго секретна и защитена за безопасност на информаторите и агентите под прикритие. Сигурен съм, че Ротем работи по въпроса, но няма да стоим и да чакаме да падне небето. Хора като тези… когато Дони беше осъден… знаят, че са следващите. Знаят, че е само въпрос на време. И се покриват в дупките си. Полагат всички усилия да не ги открием. Но въпреки всичко те все пак трябва да контролират различните си дейности и интереси. Половината от бизнеса на тези фамилии е легален. Мръсните пари стават чисти. Ромеро все още са в играта. И именно поради това оставят следи. Все някой ще знае нещо. Върху това работим. Това е причината, поради която ще проследя тази телефонна следа.

— Тя е на пет годинки, Ларс.

— Ще я намерим.

— Ще си дойдеш ли за вечеря? Как да отговори на този въпрос?

Сълзите й напираха. Наливаха се в дъното на очите й. Тя сбърчи нос и подсмръкна, а той видя усилието, с което се мъчеше да ги задържи. Искаше му се да направи нещо, но единственото, за което се сещаше, бе да продължи по плана, който си бе съставил: да следва дирите, да се рови и да сглоби пъзела. Стъби и Хемп проучваха подобни следи, за да уличат Марковиц, че използва суперкомпютри, и впоследствие да открият Лаена и Ромеро заедно с него. Дълбоко в ума на Ларсън бе заседнала натрапчивата мисъл, че има още седем хиляди като Хоуп. Познаваше лично около дузина свидетели. Познаваше и семействата им, макар и не лично. Когато и последното име от списъка най-накрая бъдеше декодирано, щеше да има повече деца като Пени и хора като Хоуп, отколкото можеха да спасят. Те щяха да загинат. По мнение на Ларсън някои от тях го заслужаваха. Той лично беше пазил множество виновни хора, убийци, изнудвачи и всякакви отрепки, които по-скоро би убил, отколкото да дундурка и наглежда. Но семействата им и другите свидетели като Хоуп… Ако имената от списъка бъдеха продадени като прасета на търг за животни, щеше да има невиждан брой кръвопролития и кланета.

— Трябва да тръгвам — каза той и й подаде мобилен телефон Siemens.

Беше нов, предназначен за нея, лъскав, със зелен дисплей.

— Разговорите от твоя засега са пренасочени към този. Също като моя не може да бъде проследен. Въвел съм номера си. За бързо набиране натискаш 1. Можем да си изпращаме и съобщения. Само знай, че ако те потърсят на този телефон, нашите хора ще знаят. Но каквото и да стане, обади ми се в секундата, в която затвориш.

— Как се казват? — попита тя. Ларсън я изгледа въпросително.

— Двамата пазачи — поясни тя. — Марланд и Карлайл.

— Това са малките имена или фамилиите им?

— Не им знам малките имена.

— Да заключвам ли вратите?

— Всичките са заключени. Проверих ги два пъти. Всичко е затъмнено. Можеш да включиш, която лампа искаш. Ще заключиш вратата на кухнята, след като изляза.

— А ако поискат да влязат?

— Няма да искат. — Ларсън помисли, че тя би трябвало да помни всичко това.

— Не искам да оставам сама — каза тя в момента, в който ръката му стисна дръжката на вратата. — Моля те, остани.

С гръб към нея, каза:

— Мога да изпратя Карлайл вътре, ако искаш.

— Остави го да си върши работата. Остани ти. Моля те.

— Виж… и аз искам да намеря Пени — започна той, благодарен, че искаше да остане. — Точно в момента няма никого, на когото да мога да се доверя да проследи тази следа… никого, на когото да поверя живота на Пени. Но ако ме помолиш още веднъж да остана, ще го направя.

Как можеше да му заповяда да остане при това положение?

— Ненавиждам това — каза тя.

— Заключи след мен — напомни й той.

* * *

Ларсън имаше главоболие. Не помнеше кога за последно бе обядвал. По това време на вечерта мислеше единствено за бира. Устата му беше суха и залепнала.

Едно туристическо посещение до Сейнт Луис не би било пълноценно без посещение в „Арката“, „Замразеният крем карамел на Тед Друес“ и „Спагетите на Кунето“. Малко след преместването му няколко от колегите му го бяха завели на пиянска обиколка из трите. Не обичаше тесни и затворени пространства, затова предпочете да остане на земята, вместо да се катери до върха на „Арката“, но за сметка на това подземният музей и филмът за построяването й бяха задържали вниманието му.

Франк Кунето, второ поколение собственик на ресторанта, се считаше за приятел на пазителите на закона. Често черпеше полицаи, специални агенти и заместник-шерифи с безплатни питиета. Държеше се по такъв начин, че никой не знаеше дали е шпионин на мафията, или просто добър човек, който случайно харесва ченгета. Беше правил какви ли не услуги на Ларсън: билети за „Кардинале“, билети за „Рамс“. Дори веднъж го уреди с една едричка и доста надарена италианка.

Зави на изток по Саутуест Авеню, като вдигна вихрушка от паднали листа след себе си, профучавайки покрай редиците къщички, построени след войната, всичките еднакви. Малки къщи, големи хора. На хълма беше важно единствено от какво семейство произлизаш и кого познаваш. Тук Ларсън беше аутсайдер.

— Роланд!

Франк Кунето имаше кръгло лице, бледа средиземноморска кожа, приветлива усмивка и плешивина на главата, което го правеше да изглежда по-стар от трийсет и осемте си години.

Той хвана Ларсън за ръката и го задърпа покрай купчините клиенти на ресторанта, които чакаха поръчките си вече четирийсет минути.

— Нека те черпя едно!

Животът на Франк преминаваше в състояние на постоянна възбуда. Носеше тънка бяла ресторантьорска престилка, под която се виждаше ризата му, сиви панталони и отворена жилетка. Гръдният му кош бе широк като бъчва и носеше поне десетина излишни килограма. Лицето му лъщеше под мъждивите лампи на задимения бар. Неговите чичовци бяха отворили ресторанта, след като бяха открили аптека. Ларсън не беше сигурен каква точно бе връзката между двете, но по стените се виждаха черно-бели семейни портрети и чичовците изглеждаха така, сякаш са се върнали в петдесетте.

— Наливна бира — поръча Ларсън на внушителната сервитьорка, повикана от Франк, а после добави пред него, верен на пивото, варено в града му: — И нека бъде „Бъд“.

Когато питиетата бяха донесени, Ларсън пожела да отиде до служебния телефон. На лицето на Франк се появи подозрителна гримаса, но успя да запази спокойствие. Заговори, докато водеше Ларсън към телефона. Франк обичаше да говори.

— Какво има? Мога ли да ти помогна с нещо? Случай ли имате или какво? Така и не разбрах какво правите вие, хора, шерифите. Освен че пазите съдилищата, свидетели и такива работи. Не че това не е важно, нали разбираш, но да си призная, Роланд, не ми приличаш на човек, който по цял ден стои в съдилището.

Беше претъпкано. Ленени покривки. Сервитьорите бяха предимно възрастни мъже с черни панталони и бели ризи. Сервитьорките бяха облечени, сякаш са от момичетата на „Плейбой“ — бели престилки, мрежести чорапогащи и високи токчета. Франк знаеше каква е формулата на успеха и че не бива да се променя. Не можеше да чуе кой изпълнява песента, но Ларсън предполагаше, че е другият Франк.

Минаха през главния салон и влязоха в коридор, където Ларсън не беше идвал преди. Отделно от салона имаше още няколко малки зали. Сервитьори и сервитьорки влизаха и излизаха от тях, като правеха път на Ларсън и Франк.

— Забелязал ли си някой да използва телефона по-рано тази вечер? В 5:57, ако трябва да съм точен. Не че е станала някаква беля… — побърза да добави той с надеждата, че лъже убедително. — Но въпреки това може да изскочи важна информация за един случай.

— Чакай да помисля малко, Роланд.

— Не искам пресата да излезе с лоши публикации за ресторанта покрай това — каза той, след като ароматът от поднос с нещо чесново погали ноздрите му и му напомни, че умира от глад. — Шефът ми ръководи нещата доста твърдо.

— Кой ти е шеф в момента? Сигурно го познавам. Именно такива изказвания караха Ларсън, а и много други да се питат каква бе истинската същност на Франк.

— Не е от Вашингтон. Може ли да си взема храна за вкъщи? Препечени равиоли или нещо, което може да се яде в колата?

— Никакъв проблем.

— Ще си платя.

— Разбира се.

Кунето още не беше се обърнал за сервитьор, когато изникна човек на около шейсет, оплешивяващ, с влажни устни и изразително лице, подобно на онези по етикетите на бурканчетата със сос за спагети. Франк му поръча препечените равиоли за Ларсън. Сервитьорът моментално се отправи нанякъде със скорост, завидна за закръглената му фигура.

Ларсън довърши бирата си; беше я изпил прекалено бързо на празен стомах. И вече се чувстваше леко замаян. Помоли за още една.

Франк посочи телефона в края на коридора. Беше стар и очукан. В дъното мъждукаше знак изход.

— Гледай ти, дори не знаех, че тези частни салончета съществуват — каза Ларсън.

Франк поклати нервно глава, сякаш не искаше да има нищо общо със случващото се. Знаеше накъде бие. Ларсън понижи глас.

— Ти си добър човек, Франк. Всички знаем това — пазителите на реда, имам предвид. Семейството е важно за теб. Децата в този град са важни за теб. Футболната програма, която стартира благодарение на теб. Това е нещо много хубаво. — Направи малка пауза, за да даде време на Франк да осмисли думите му. — Случаят, по който работя, Франк, е свързан с едно дете. Малко момиченце всъщност. Времето е всичко в такива случаи. Сигурен съм, че знаеш това. Първите дванадесет до двадесет и четири часа са критични. Без арести. Без да пипам грубо. Но за да помогна на това момиченце, трябва да оставя съобщение на този, който се е обадил оттук преди деветдесет минути. От твоя телефон, Франк. Точно този тук.

— Не знам, Роланд — каза той неловко.

— Нали ти е ясно как ще се развият нещата, ако шефът ми започне да действа по неговия си начин? Ще има екип за разследване на местопрестъплението. Ресторантът ще бъде затворен. Гостите ще бъдат разпитани. Ще се записват имена. Детективи ще искат справки за кредитните карти, използвани тази вечер. Нали знаеш, че веднъж като захапят, федералните трудно пускат? Трябва ми име, Франк.

Кунето изглеждаше смаян.

— Хлапе? Малко момиченце?

— Точно така — отговори Ларсън и усети, че стомахът му се преобръща. — Отвратително е да използваш дете, за да се пазариш за нещо друго.

Една сервитьорка бутна вратата в края на коридора, стигна до тях и сервира бирата на Ларсън, отнасяйки празната му чаша.

— Всичко наред ли е, господин Франк?

Тя изгледа Ларсън, сякаш щеше да му се нахвърли и да го пребие. Ако се съдеше по раменете й, имаше сериозни изгледи за успех.

— Благодаря, Мади — каза Франк. — Има една поръчка за вкъщи. Погрижи се да бъде готова колкото се може по-скоро.

Мади си тръгна, бедрата й бяха като на атлет. Тяло като нейното не беше предназначено за късите полички, които Кунето беше разпоредил.

— Не ти трябва да се стига до грубости — каза Ларсън. — Това е всичко, което имам предвид, Франк. Възпрях шефа, защото му казах, че ще ни помогнеш да прескочим купищата заповеди за обиск и светлинното шоу от полицейски буркани отвън. Но в края на краищата, май така ще стане.

Ларсън гаврътна бирата. Господи, колко беше вкусна. Едва се сдържа да не се оригне.

— Катлин и Бриджит — започна Франк. — Близначките на сестра ми. На шест години.

Погледът му срещна този на Ларсън; очите му бяха тъжни и загрижени.

— Не казвам, че действително съм го видял да използва телефона. Разбираш ли ме?

— Кой?

Кожата на Ларсън настръхна. Той започна да обяснява:

— Начинът, по който действаме в такива случаи, е да убедим човека, с когото си имаме работа, че сме проследили телефона му и обаждането му от твоя ресторант. Повечето хора от бранша знаят, че по отношение на технологиите можем да правим каквото си искаме. Те не се съмняват в нашите способности. Нищо не те свързва с всичко това, освен че той е използвал телефона ти.

Франк кривна глава на една страна и погледна към Ларсън. Очите им се срещнаха отново. Ларсън остана уверен, съзнавайки, че моментът е настъпил.

— Дино Салво беше тук около времето, за което ми говориш. Пи едно питие на бара. По едно време стана и отиде до телефона. Не мога да кажа нищо със сигурност, но така и не се върна да си допие питието. Да ти кажа ли нещо за Дино? — попита той реторично. — Никога не оставя уискито си недопито.

Ларсън глътна останалата бира. На излизане подаде празната чаша на сервитьора, който му носеше поръчката в плик. Посегна за портфейла си, но Франк Кунето каза:

— Бе я стига, Роланд. Аз черпя.

— Бих искал да приема. Знаеш, че е така. Но се страхувам, че не мога. Това ще бъде ли достатъчно? — каза той, подавайки две банкноти по десет.

Франк му върна едната.

— Ще ти напишем и касова бележка. Черно на бяло.

— А и докато съм още тук, бих ли могъл да получа домашния адрес на нашия приятел и описание на колата му — добави Ларсън.

* * *

Дино Салво се оказа стар познайник на местните ченгета. След един разговор с детектив, който му беше приятел, Ларсън вече знаеше, че Дино е дребен пласьор, изпълнител на поръчки, подобни на тази с обаждането, който бе имал бизнес взаимоотношения с бивш рап изпълнител, оказал се гангстер — Елууд Елс или LL, както беше известен по улиците. LL в момента излежаваше присъда за стрелба в нощен клуб.

За Салво се предполагаше, че ръководи хип-хоп клуба на LL в Източен Сейнт Луис. Беше редовен участник в петъчна сбирка за покер на дребните риби като него, за която ченгетата знаеха.

Ларсън спря и се отби до магазина на една бензиностанция, откъдето купи фотоапарат за еднократна употреба и чаша черно кафе.

Салво беше регистриран като притежател на луксозен черен автомобил с претенциозен регистрационен номер LUV-NE1. Живееше на десетина преки от ресторанта на Кунето, на втория етаж в блок без асансьор. След като мина оттам с джипа, Ларсън видя, че в жилището не свети, и попита детектива за местонахождението на Салво и неговия „Таун Кар“ в момента.

Ченгето му се обади след двайсет минути, точно след като Ларсън беше приключил с яденето и пиеше второ кафе. Патрулка беше забелязала колата на Салво пред пицарията на Гунеро — място, познато на Ларсън, понеже сервираха най-добрата паста в града.

Салсата звучеше в директен конфликт с аромата на сос „Болонез“. Ларсън поговори със сервитьорката, подаде й двайсетачка заедно с фотоапарата и й даде точни инструкции. След това си проправи път през групичките високи коктейлни маси и столове към другия край на заведението. Музиката се смени с някакви марокански ритми. Разпозна Салво по простото описание, дадено му от Франк Кунето.

Арогантността на Салво си личеше от начина, по който беше облечен: твърде голяма колосана жълта яка стърчеше от разкопчаното му черно кожено яке. Дебел златен ланец се провиждаше сред гората от косми по гърдите. Часовникът му сигурно тежеше около килограм. Притежаваше ленивия поглед на някои от убийците, които Ларсън бе разпитвал, и счупения нос на човек, който обича да раздава юмруци, но нещо в него говореше, че кучето, което много лае, не хапе. Освен това Дино изглеждаше по-млад, отколкото Ларсън се бе надявал. Черната му коса беше зализана назад с обилно количество гел и лъщеше на светлината.

В една малка чиния пред него имаше сарми, в друга — кнедла, а в трета — шиш кебап. Мастиленочерната течност в купичката за топене явно беше причината за миризмата на канела.

Без да чака покана, Ларсън се настани срещу Салво. Сложи портфейла с документите си до чашата му с вино и го остави там достатъчно дълго, че да може Салво да ги прочете. След това го прибра обратно в джоба си, убеден, че докато прави това, Салво ще е разбрал с кого си има работа.

— Обичате ли сарми? — попита Салво, без дори да трепне. — Най-добрите сарми в града са тук.

— Ще мина и без тях — отговори Ларсън. — Дино. Дино остана невъзмутим.

— И двамата знаем, че си се обадил от ресторанта на Кунето, и двамата знаем на кого си се обадил и че някой друг ти е поръчал да го направиш, някой, който не заслужава да си губя времето с него.

— Ако не обичаш паста, правят и много добри препечени равиоли.

— Има поръчки, които си заслужава да бъдат поемани, но има и такива, които не струват, а тази спада към втората група. И хубаво би било за теб да стоиш колкото се може по-далече от нея. И твоите приятели също. Наеха те, защото могат да те пожертват, Дино. Чисто и просто затова. Би било добре да проявиш малко повече разум и да оставиш семейство Ромеро сами да се оправят.

На Дино му се искаше да си мисли, че е добър в тази игра, но при споменаването на Ромеро очите му трепнаха. Ларсън реши, че не е знаел чия поръчка изпълнява. Просто добри пари за едно обаждане.

— Обяснили са ти какво да кажеш — каза Ларсън. — И има голяма вероятност човек с ограничен интелект като твоя да е бил достатъчно тъп, че да си го запише. А това означава, че си изхвърлил една хартийка, нали, Дино? Хубаво е да помислиш за това. Дали ще я намерим в колата ти, в кошчето за боклук в ресторанта на Кунето или захвърлена някъде на улицата по пътя за насам? Не е още в джоба ти, нали? Защото това би било доста притеснително.

Честото му мигане и облизване подсказаха на Ларсън, че е засегнал чувствително място.

— Най-доброто, което можеш да направиш в момента, е да разпространиш новината, че федералните са засилили контрола върху поръчките, идващи отвън. Дори върху такива малки като едно обикновено телефонно обаждане. Доста здрав контрол. Направи си услуга, като вземеш парите за онова обаждане и заминеш на дълга почивка. На всеки, който е съдействал на тези хора, ще бъде предявено обвинение в съучастие при отвличане на дете. Федерални обвинения, федерален съд, федерален затвор. Отне ни по-малко от деветдесет минути да те намерим, Дино. Трябва доста повече да се постараеш следващия път.

Това беше една много проста стратегия. Ако Ларсън успееше да накара Ромеро да преговарят директно с Хоуп, той щеше да има шанс да намери детето. Но беше малко вероятно заплахите му да окажат някакъв ефект. Още много диновци чакаха на опашката.

Той понижи глас, наведе се над масата и открадна една сарма. Изяде я, докато говореше, което правеше думите му не много ясни.

— Който пръв ни предостави информация за Ромеро, получава пропуск „Излез от затвора“, както и печеливш билет от лотарията.

Ларсън не се шегуваше. Щатските лотарии се използваха от години като средство за отплащане на информаторите. Десет хиляди тук, пет хиляди там; билетът с дребната печалба се даваше за пред хората, за да няма въпроси относно произхода на тези пари.

— Харесват ли ти сармите? — повтори той.

Телефонът на Ларсън звънна. Той сдъвка и преглътна храната. Щом вдигна телефона, махна на младата сервитьорка, на която бе дал двайсетачката.

Съобщиха му, че два часа по-рано на телефона на Салво е получено обаждане от обществен телефон в Плано, Тексас. Очевидно още една задънена улица, но не беше нужно Салво да узнае това. Ларсън затвори и погледна Салво.

— А сега разбирам, че обаждането до теб — това, с което ти възлагат поръчката, е било направено от Плано, Тексас.

Дотук с истината. Нататък Ларсън започна да си измисля.

— Прибрахме твоят приятел преди около половин час.

Докато сервитьорката приближаваше, Ларсън премести стола си надясно до Салво, който беше задъвкал нещо. Прехвърли едната си ръка през рамото му, а след това се обърна назад и каза:

— Зеле!

Тя успя да снима два пъти, преди Дино Салво да се усети и да махне ръката на Ларсън. Той, от своя страна, стана и взе апарата още преди Салво да се е изправил. Двайсет добре похарчени долара.

— Колко ли време ще му трябва на LL да ме разпознае на тази снимка? — попита Ларсън. — А какво ще кажеш за Ромеро? Колко ли време ще им трябва да разберат, че си заедно с федералната инквизиция?

Челото на Салво се сбърчи от притеснение. Ларсън усети, че го е настъпил по мазола.

Сервитьорката се отмести, усетила неприятностите, които бе причинила. Няколко от седналите наблизо гости спряха да ядат и започнаха да зяпат.

— Как смяташ да постъпиш, Салво? Колко дълбоко искаш да нагазиш в това?

— LL няма нищо общо с това.

— Значи няма да имаш проблеми, когато му обясняваш за серията нови обвинения, повдигнати срещу него, и петте хиляди долара, внесени в брой, появили се в банковата ти сметка в деня, след като е била направена тази снимка.

— Какви пет бона? — Дино Салво не загряваше особено бързо.

Верността беше единствената валута за хора като него. Каквито и оправдания да предложеше за снимката, самото й съществуване щеше да посее семената на съмнението. Ларсън можеше и да не успее с този номер, но Дино не можеше да бъде сигурен в това.

Салво каза на келнерката да не вдига храната, докато следваше Ларсън извън ресторанта. За момент той си помисли, че човекът е достатъчно глупав да се сбие. Но се оказа, че е искал единствено да се отдалечат от ушите вътре. Сред влажния въздух и далечния грохот на трафика Салво понижи глас и предупреди Ларсън:

— Не се ебавай с мен.

— Аз вече се ебавам с теб, Дино. Стига си се правил на ударен. А си издрънкал нещо, изчезваш и аз преставам да се ебавам с теб. Обади се пак на онзи, който ти е платил, за да направиш онова обаждане, и ще съжаляваш за това между 12 и 20 години.

Ларсън посочи жълтата риза на мъжа:

— Имаш някакво леке тук. Май прилича на сос.

Обърна гръб на мъжа и се отдалечи, но по отражението в страничното огледало на паркирана наблизо кола видя, че Салво търка петното като обезумял.

24.

— Това не е официално разследване — започна Скот Ротем.

Погледна заместник-шериф Гила Гелдуиг, една необикновено привлекателна жена със смугли, мрачни черти на лицето и омагьосващи зелени очи. Тялото й, малко едро и тромаво по стандартите за фаталната жена, беше доста обемно в гърдите и фино в краката и й придаваше леко несъразмерен вид, който не би излязъл добре на снимка, но пък изглеждаше достатъчно добре, когато беше седнала, както в момента. Но лицето и очите й бяха това, което грабваше човек, и поради това Ротем полагаше всички усилия да не я гледа директно в тях и да не се поддава на неустоимия им чар. Важното бе този разговор, този разпит, да се окаже успешен. Заради Марковиц, Лаена и собствената му кариера. Петима защитени свидетели бяха убити през последните двайсет и четири часа. Кървавата баня явно вече бе започнала. Животът на хиляди други беше заложен на карта. Той я мразеше заради това, което представлява.

Навън вече се бе стъмнило. Движението по Пенсилвания Авеню едва пъплеше и от единствения прозорец на конферентната зала наподобяваше две реки от червени и бели светлинки.

Бяха седнали на овалната маса един срещу друг, а от лявата страна на Ротем седеше помощник главния прокурор на страната Тина Уонк, която имаше тен на манекенка и фигура, която допълваше избухливия й нрав.

— Трябва ли ми адвокат? — попита Гелдуиг.

— Във вашите права е да отправите такова искане. Вие ми кажете, трябва ли ви адвокат?

— Не и ако се сключи някакво предварително споразумение.

— Имали сте връзка с помощник-шериф Боб Мосли — каза Ротем.

— Съдете ме.

Тя владееше добре езика на тялото, но не можа да възпре аления оттенък, който пропълзя от яката на ризата под модерния й костюм към деликатното място зад ушите й.

— Мосли си призна всичко тази сутрин и имахме цял ден на разположение да разгледаме вашите действия, задачи и цялостната ви работа в Службите. Вие сте усърден работник. Доста сте обикаляли с Програмата за защита на свидетели. А сега сте тук. Повишават ви по служба необикновено бързо.

— Всички повишения са законни.

— Не се и съмнявам.

Тина, прокурорът, си водеше бележки, а химикалката й се движеше толкова яростно, че приличаше на стенограф.

— Каква е вашата позиция?

— Госпожо Гелдуиг, това може да е започнало като някаква игра за вас. Не съм сигурен. Може да е било заради парите, защото, бог ми е свидетел, всички ние искаме повече пари за тази работа. Може би причината се крие в потайността или в удоволствието от това да се чувстваш толкова значим за някого. А може би те, в този случай говоря специално за организацията на Ромеро, са се докопали до някаква информация, която биха могли да използват срещу вас. Да ви държат в ръцете си. Сексуалният ви живот, пороците ви, навиците ви да харчите, семейството ви. Споменавам тези неща само защото те са най-често използвани в случаи като този.

— Случаи като кой? — Тя затършува в чантата си и извади от там една фина носна кърпичка, с която забърса носа си повече от нерви, отколкото от нужда.

— Боб Мосли си спомня всичко, което ви е казал. Всичко, което сте го попитали.

За Ротем най-невъобразимото нещо в случая беше, че човек като Мосли би повярвал, че жена като нея изобщо би могла да си падне по него. Сега щеше да разполага с между двайсет и трийсет години да размишлява за това, а също и госпожа Гелдуиг, благодарение на показанията му.

— Това, което явно пропускате, заместник-шериф Гелдуиг, е, че Мосли ни каза всичко. Колкото по-дълго се правите на наивна, толкова по-малко време имате да минете от другата страна и да си помогнете.

Най-накрая и Уонк се включи в разговора.

— Били сте в Отдела за издирване на опасни престъпници малко повече от три месеца, госпожо Гелдуиг. Може би ще ни обясните каква беше причината за вашето решение да се преместите?

Когато тя не отговори, Ротем го направи вместо нея.

— Програмата би могла да се счита за по-престижната и по-интересната работа. И въпреки това вие сте се прехвърлили в Отдела.

— Исках да бъда далеч от Мосли. Освен това мисля, че грешите, сър. Тук е истинската работа.

— Знаем със сигурност, че Мосли ти е казал всичко, което има да се казва за Леополд Марковиц и за това, което впоследствие стана известно като Лаена — каза Ротем. — Знаете ли какво означава Лаена, заместник Гелдуиг? Откъде произлиза терминът?

Тя прочисти гърлото си.

— Това е латинската или гръцката дума за прикритие, доколкото си спомням.

Сега Ротем се застави да я погледне в очите.

— И вие издадохте това прикритие, нали? Пропусна да спомене скорошните екзекуции — щеше да поиска адвокат с оглед на тази информация.

— Изложихте няколко хиляди живота на смъртен риск. И всичко това за какво, госпожо Гелдуиг? За седемстотинте хиляди долара в недвижима собственост? За времето, прекарано в Париж? Знаем за тези неща, госпожо Гелдуиг, и ще открием още. Конфискувахме всичкото ви имущество, всичките ви авоари или поточно, госпожа Уонк го направи. В този момент нямате и пукната пара. Сигурна ли сте, че не искате да говорите?

— В полза на държавата — добави прокурорът.

— В ръцете си ни. И нямаш много време да се обясняваш.

Почукването на вратата бе последвано от един помощник, който подаде глава. Трябваше да е нещо важно.

Ротем се изправи и тръгна, преминавайки близо до Гелдуиг. Миришеше на нещо наситено сладко и землисто — парфюм, предназначен да възбуди мъжа. Ефектът продължи дори след като Ротем достигна помощника си, който се извини за прекъсването.

Помощникът, млад мъж в края на двайсетте, му подаде куп листове.

— Движението й из мрежата, сър. Какви файлове е отваряла. Подчертал съм тези, които ни интересуват.

Ротем прегледа списъка с адреси в компютърната мрежа, както и всички директории и файлове, в които Гелдуиг беше влизала през последната седмица. Помощникът добави:

— Можем да се върнем още по-назад, ако времето позволява.

Ротем разлисти страниците в търсене на подчертаните с жълто редове. На четвърта страница показалецът му се спря на тях, а очите му продължиха надолу.

— Какво, по дяволите, е това? Разходи за какво?

— Сърфирала е из архивите със сметки за електричество и вода на убежищата ни, за да провери за промяна в потреблението.

— Което би означавало, че в дадена къща има живот.

Ротем веднага се сети какво означава това, но се сдържа, защото трябваше да потвърди подозренията си, преди да вдигне тревога.

— А какви са тези сметки тук? — попита той.

— Те са за фермата с овошките, сър. Но се консултирах с Програмата за защита на свидетели и според тях в момента там не е настанен никой. — Младежът забеляза, че Ротем внезапно пребледня. — Или пък е?

Гърлото на Ротем пресъхна.

— Свържи ме с Ларсън по телефона. Сега. Веднага! Не му изпращай имейл, не му оставяй съобщение, намираш го по телефона. Трябва да говоря с него незабавно.

Той хвърли поглед към затворената врата на конферентната зала и си помисли, че по отношение на Гелдуиг един куршум в главата ще свърши далеч по-добра работа на данъкоплатците.

25.

Паоло подмина фермата и продължи по пътя. На пръв поглед му се струваше, че информацията, която му бяха дали, е погрешна. Ако се съдеше по вида на къщата — паянтова и забутана встрани от шосето в малка горичка от голи дръвчета. Едва ли бе от типа къщи, които правителството би използвало за убежище. Федералните предпочитаха далеч повече мотели и хотели, военни или обществени сгради, а не порутени селски къщи, изолирани на края на света. За да се защитава такова място бяха нужни поне двама, а може би дори четирима или шестима души, което отново му се стори отвъд финансовите възможности на федералните.

Също така не беше абсолютно сигурен, че следата, която следваше, беше вярна, но задачата му бе възложена от Филип, който бе получил информацията вероятно от надежден източник, и затова трябваше да се придържа към нея. Колко ли свидетели в Сейнт Луис можеха да бъдат защитавани по едно и също време? Той следваше картата и направи пълна обиколка на района, изминавайки почти осем километра, преди да се върне и да изкачи отново стръмното хълмче покрай същата оголена скала, която този път му заприлича на лице — наполовина човешко, наполовина дяволско.

Беше оставил Пени в мотела с вързани зад гърба й ръце, а също така бе пристегнал коленете, глезените и бедрата й по такъв начин, че краката й оставаха изпънати. Превръзката за уста също беше на мястото си.

Беше я оставил върху една кърпа в сухата вана, като бе пуснал водата в мивката и бе усилил звука на телевизора в съседната стая. Отви четирите винта, които държаха дръжката на вратата в банята, и я обърна по такъв начин, че сега се заключваше отвън. Дори и хлапето да се измъкнеше, което според него беше невъзможно, въпреки че никога не можеше да бъде сигурен с децата, щеше да остане в плен.

Намали скоростта и се зае да изучава заобикалящия го пейзаж, който в сумрака на вечерта изглеждаше сякаш поръсен с пепел. Той отби при една кална следа от гуми, спря пред някаква ръждясала метална порта, излезе от колата и я отвори. Въздухът миришеше различно, както леденостудената вода имаше вкус повече на разтопен сняг, отколкото на трапезна вода. Премина през портата, даде на заден и паркира до един жив плет от обрасли с бурени и увивни растения дървета и храсталаци. Оттук следите продължаваха през редици от чворести изсъхнали ябълкови дръвчета, които предизвикваха усещане за хлад във въздуха и предвещаваха наближаващата зима. Нагоре хълмът ставаше все по-каменист и тук-там се виждаха групички дръвчета, които се изкачваха нагоре по билото, а после се спускаха надолу, преминавайки изцяло отляво покрай ронещата се, неподдържана ограда. Накрая стигаха до почти равната земя, където се намираше изчезващата в тъмнината къща, чийто силует в този час едва можеше да се различи. Паоло начерта маршрут през овощната градина към къщата и го запамети, за да може после да се върне обратно при колата по една от двете пътеки.

Сред всички дръвчета той забеляза едно, което щеше да му послужи за наблюдателен пост. Дръвчетата бяха подрязвани и подкастряни през годините, с широки корони, но не твърде високи, за да могат да се достигат плодовете им. Той не можеше да определи дали са живи или мъртви — изглеждаха неподвижни като надгробни плочи и бяха загубили вида си на питомни.

Той се движеше внимателно по пътечките, които разделяха редиците от дръвчета, стоящи мирно като войници. Ту тръгваше, ту спираше, ослушваше се за най-тихия шум, внимаваше за всяка сянка или промяна на светлината. Веднъж достигнал дървото, той се покатери по клоните, откъдето виждаше сивите очертания на къщата. В далечината надолу по десния склон на хълма, сред една обрасла с трева необработена нива стърчеше голяма барака, доилня с метален покрив. Намекът за предстоящия изгрев на луната затопли хоризонта с жълтеникави отблясъци, които се опитваха да пробият сивата пелена от току-що вдигналата се мъгла, сякаш изтеглена от отстъпващата дневна светлина.

Паоло изчакваше момента — основен негов принцип на действие. Работеше сам, точно както Ромеро предпочитаха. Ако бе усвоил нещо до съвършенство, то това беше търпението. Можеше да стои неподвижен с часове, без да обръща внимание на схванатите си крайници или нуждата да се движи. Минаха десет минути, преди да забележи червената мигаща светлина. В друг сезон, при по-топло време, би я сбъркал с някоя светулка, но в средата на октомври, при този вечерен хлад, това съвършено отмерено мигане означаваше наличие на някаква електроника, най-вероятно радио или телефон. Бе прикрепена на височината на колана. Пазач.

Очакването го затопли, понижаването на температурата нямаше никакво значение за него. Информацията се бе оказала вярна: паянтовата селска къща, изглежда, наистина беше скривалище. Особено след като бе забелязал патрула. Но полицията и федералните бяха като термитите — зад всеки един можеше да има още много в гнездото. Да ги преодолее един по един, беше предизвикателството, за което Паоло живееше. Хитрост, ловкост, примамки и работа с бръснача — щяха да са му необходими всичките му умения.

Дори и не помисли да вика подкрепление. Ако се наложеше, щеше да чака часове или дни. Сега му се удаваше възможност и той смяташе да се възползва от нея.

Червеното мигане спря. Или пазачът бе сменил посоката, или телефонът се беше показал за кратко, докато той си е изваждал дъвка, почесвал се е или е навличал някоя дреха срещу студа. Дребна грешка, продължила само няколко секунди, но достатъчна да предупреди дебнещия Паоло. Божия благословия.

Няколко минути по-късно очите му се приспособиха към мястото, където, беше абсолютно сигурен, бе видял пазача, от който беше дошла червената светлинка — голяма черна маса, сляла се със ствола на дървото отстрани на къщата. След това, за негова огромна радост, още една такава маса се придвижи от лявата му страна надясно и после отново наляво. Отне му само няколко секунди да разбере, че светлинката се движи в кръг: пазачът бавно обикаляше къщата по посока на часовниковата стрелка. След осем минути той се появи отново, а първият все още не беше мръднал от поста си в страничния двор. Повторението на всичко това — комбинацията от един движещ се обект и един неподвижен — му подсказа, че има много по-малко пазачи, отколкото беше очаквал. Най-много двама и не повече от трима. След около осем минути се появи отново, продължавайки да обикаля къщата. Тези двамата бяха мързеливи. Типични правителствени агенти. Бяха установили схема, добре замислена, но зле изпълнявана. Това щеше да ги доведе до гибел.

* * *

Току-що излязъл на шосе 270 север, Ларсън прие обаждането от Ротем. Намираше се на около двайсет минути или повече от къщата, премина в най-лявото платно и натисна педала на газта, докато говореше по телефона.

Ротем каза:

— Има още нещо, което трябва да знаеш. От Програмата съобщават за петима мъртви свидетели. Всичките са били убити.

Лаена — причината за предателството или отвличането на Марковиц — изглеждаше толкова далеч от Пени и Хоуп, но само за Ларсън. За Ротем и по-голямата част от Министерството на правосъдието възвръщането на Лаена беше въпрос на национална сигурност.

Ларсън чу лекото пращене на статично електричество по линията.

— Защо само пет?

— Бързо схващаш — отвърна Ротем. — Сега към цялата бъркотия прибави и това: ръководството на Бюрото съобщава за раздвижване сред влиятелните престъпни фамилии на Западния бряг. Насрочено е събрание за този петък. Ще присъстват всички важни клечки. Мястото не е известно.

Ларсън събра две и две:

— Значи Ромеро са продали или подарили онези петима свидетели, за да докажат, че имат нещо наистина голямо — че могат да доставят целия списък.

— И сега смятат да го продадат на търг.

— Този петък?

— Два дена — потвърди Ротем.

Два дена да намери Марковиц. Два дена да открие Ромеро. Колко ли дълго щяха да оставят Пени жива?

— Слушай сега — каза Ротем. — Има още нещо, на което не знаем каква важност да придадем и дали изобщо да се притесняваме. От секретен източник е…

— Какво става, Скот?

На Ларсън не му харесваха всички тези уговорки.

— Изглежда, този източник е влизал в архивите за сметките на убежищата ни, включително и къщата при овощните градини. Но… и искам да подчертая това — няма индикации информацията да е стигнала по-далеч.

— Господи боже, Скот! — извика Ларсън и затвори. Трябваше да предупреди Марланд и Карлайл, че къщата може да е разкрита.

Първо опита с Марланд, но когато той не вдигна, се обади на Хоуп.

— Ало?

— Аз съм. Всичко наред ли е? — попита той, като се стараеше да говори спокойно и равномерно.

— Наред е.

— Слушай, къщата може би е разкрита. Не успях да се свържа с Марланд, така че ще опитам с Карлайл сега, но исках да чуя първо теб.

— Искаш ли да отида да ги намеря?

— Не! — извика той малко по-силно от необходимото. — Не излизай навън! При никакви обстоятелства. За нищо на света. Дръж заключено навсякъде, докато не се върна. Скрий се някъде вътре.

— Да се крия? Плашиш ме, Ларс.

— Само докато дойда. Говоря сериозно, Хоуп. Става ли? Не се крий на някое очевидно място. Не под леглото или в шкафа. Намери място, където можеш да се чувстваш удобно, без много-много да мърдаш.

Каза й да остави телефона на вибрация и после провери дали го е направила.

— До няколко минути съм при теб.

— Какво се опитваш да скриеш от мен?

— Не мога да ти кажа това, което сам не знам — каза той.

* * *

Паоло доста се отклони от пътя си, за да стигне до срещуположния край на къщата и да легне в очакване на патрулиращия, а това му костваше ценни минути. Приготвяше се да убива и затова не обърна внимание на настъпващото със залеза затишие. Само далечният лай на куче смущаваше неподвижния нощен въздух, спря за около половин минута, преди отново да разкъса тишината на нощта. Беше мъжко, без съмнение, търсеше си компания. Ниската мъгла се стелеше като завивка над земята, кълбеше се и се виеше, но въпреки това не надскачаше височината на един човешки бой. Движението на Паоло разкъса облаците пара, които бавно се разсейваха и топяха.

Къщата, останала на хвърлей разстояние, продължаваше да изглежда празна и необитаема. Не можеше да се отърси от мисълта, че всичко можеше да се окаже един сложен план, хитро скроен капан, в който да се хване. Изтичането на информация, поставянето на патрула го примамваха. Затова той отново прояви търпение, без да бърза особено да се озове под федерална опека. Остави обикалящия в кръг пазач да премине и да направи още една пълна обиколка и реши да не губи повече време. Не искаше да изпуска този шанс от прекалена предпазливост. Подобно на командос, допълзя по корем до избуялите около къщата храсталаци и зачака в готовност, с бръснач в ръка.

Когато удари часът за действие, той не почувства обичайния прилив на адреналин. Точно обратното: завладя го тихо спокойствие, неотложност, която го накара да извърши едно-единствено грациозно движение — балетно изпълнение с единствен солист, перфектно изиграна хореография на смъртта.

След по-малко от секунда всичко бе приключило — пазачът се задъхваше безмълвно като изхвърлена на брега риба, тялото му се гърчеше в предсмъртна агония, тъй като кървеше от врата. Паоло мислеше да вземе пистолета му, но след като си спомни за лаещото куче, реши да го остави от страх да не вдигне в тревога някой съсед. Въпреки всичко взе телефона му, но го изключи. По-късно щеше да разучи вкараните номера, списъка с повикванията и дори можеше да го използва за едно-две обаждания.

Засега пое ролята на обикалящия пазач, поемайки от мястото, до което беше стигнал мъжът. Стигна до предната врата на старата къща, като се ослушваше за всякакви звуци, идващи отвътре. Чуваше се само отчетливият лай на кучето в далечината.

Обхванат от опиянение, той се втурна право към дървото, зад което се надяваше да намери и убие втория пазач. В последния момент осъзна, че е направил грешка, тъй като агентът излезе от дясната му страна… не където го очакваше.

— Какво има? — попита пазачът шепнешком.

В непрогледния мрак двете фигури бяха просто силуети.

Паоло не отговори нищо, тъй като нямаше никаква представа какъв глас да имитира.

— Ей! Какво става! — попита отново мъжът, този път с ясен и отчетлив глас, може би малко по-напрегнат от преди, вероятно защото, както при някои животни, предусещаше собствената си смърт, без да може да вземе някакви мерки срещу нея.

Паоло направи още две крачки напред, доста по-големи от предишните, сякаш за да изпревари защитните реакции на пазача. В първия момент беше само едно петно в мъглата, а в следващия от него се виждаха размазаните траектории на ударите, които нанасяше, и неумолимото острие, движено с необикновена бързина и ловкост. Пазачът успя да направи два защитни блока, но и двата му струваха дълбоки рани по дланите и китките на двете ръце. Докато си отваряше устата да извика, ръката на Паоло се стрелна и разряза езика и долната му устна. Душейки го за гърлото, Паоло го завъртя и изрита с коляно в кръста, от което охранителят се преви назад, и в този критичен момент му нанесе един яростен и дълбок разрез през челюстите и ларинкса. Алената струя се смеси с мъглата и оцвети кората на дървото в червено.

Той пусна пазача да се свлече като чувал с картофи, без дори да проверява дали е мъртъв. Знаеше какво да прави. Облегна се на дървото и се опита да освободи сетивата си, подобно на цвете, което се разтваря на слънчевата светлина. Всеки звук, всяко полюшване на клоните, всеки шум на листата бе част от него. Очакваше отмъщението — заплашителното инфрачервено просветване на пушката, която следеше дървото и търсеше място по тялото му, което да простреля смъртоносно. Готов беше за изненада, събрал сили да срещне неочакваното.

Той клекна, хвърли бърз поглед на мъртвеца и разтвори непромокаемото му яке. Намери оръжието му, зареди патрон и втъкна пистолета в колана си.

Лаят престана, сякаш кучето бе замлъкнало при миризмата на прясна кръв, донесена от вятъра. Паоло беше маркирал своята територия и кучето мъдро отказваше да го предизвика. В далечината той можеше да дочуе тихото, подобно на жужене от насекомо бръмчене на междущатския трафик. Избоботи и ниско прелитащ самолет. Падналите листа се премятаха и въртяха в краката му, аплодирайки тихо изпълнението му.

Паоло се досети, че няма да срещне отпор. Може би щеше да се изправи пред още някого в къщата, а след него се намираше целта му. Всеки момент очакваше пазачът отвътре да се опита да се свърже с тези от патрула. Не повече от десет или петнадесетминутни интервали на свръзка — такъв беше графикът.

Паоло се придвижваше през тревата, като използваше ъгловатите сенки за прикритие, и пресече моравата по пътя към къщата.

Кучето започна да лае отново, след като носът му бе разкрил истината. Само то, далеч от местопрестъплението, беше станало неволен свидетел на случилото се.

* * *

С изключение на последната миля Ларсън шофира през целия път с включени всички възможни светлини — фарове, стопове, мигачи, сменящи се ту ляв, ту десен. Цялото това светлинно шоу беше, за да го идентифицират като кола за спешни случаи. Предупредителните сини и бели светлини от вътрешната страна на предното стъкло даваха да се разбере, че е пазител на закона, не пожарникар или шофьор на линейка.

Обади се за подкрепление, без да знае как трафикът ще се отрази на пътуването му. Стана така, че стигна фермата с овошките пръв.

Отби на около петстотин метра от къщата и тръгна пеш.

* * *

Паоло се наведе и мина под прозореца в опит да стигне входната врата колкото се може по-бързо. Приземният етаж не само щеше да бъде добре защитен, но и вероятно щеше да се окаже мястото, където се намира последният агент. Помисли си, че по-вероятно беше той всъщност да е тя, имайки предвид, че защитеният свидетел е жена. Това му вдъхна повече увереност.

Вторият етаж изглеждаше най-удобен. Дори и да се наложеше да счупи някое стъкло, за да влезе, времето, необходимо на пазача да реагира, щеше да работи в негова полза.

Озовал се на верандата, той се покатери на парапета, а оттам на една колона, от която се ронеха парченца олющена бяла боя и падаха сред есенната растителност като мъртви молци, доближили се прекалено близо до лампата. Покатери се тихо като змия, плъзна се по покрива на верандата, а оттам мина на по-стръмния главен покрив и се отправи към най-близкия от няколкото тавански прозорци, всичките черни като катран. Движеше се бавно и предпазливо от прозорец на прозорец, чувстваше се уязвим. Конструкцията беше стара — двойни прозорци, въжета и тежести. Някаква преграда бе провесена от другата страна на стъклото — плътен затъмняващ материал. Надяваше се, че това ще заглуши звука от счупено стъкло. Когато се оказа, че не може да отвори прозорците с импровизирания шперц, удари с лакътя си малко над заключващия механизъм. Парченца стъкло се посипаха долу, върху черната завеса.

Прозорецът се отвори. Бръсначът му се провря през гумираната винилова покривка, след което той се промуши вътре през цепнатината.

Стаята беше тъмна. Най-обикновено легло, умивалник отпреди сто години в ъгъла и тоалетна масичка с огледало. Нямаше куфари, нямаше дрехи. Той се доближи до вратата, наострил уши за хукналия нагоре пазач.

Нищо.

За момент, само за един момент, си позволи да повярва, че жената не е тук. Това обясняваше небрежното патрулиране около периметъра; двамата сякаш не пазеха човек, а сградата. Другото възможно обяснение на абсолютната тишина беше толкова мъчително, че той дори избягваше да си го помисли. Само двама пазачи ли имаше? Затова ли използваха схемата един да се движи, а друг да стои на едно място, заради малкия брой хора? Беше ли свидетелката тук, вероятно въоръжена, но съвсем сама?

Имаше такава вероятност. Службите сигурно бяха изпаднали в хаос. Колко души можеха да отделят за охраната на един-единствен свидетел, когато животът на хиляди други бе изложен на опасност? Но вълната на оптимизъм беше разколебана от една нова мисъл — този пазач може би беше по-умен, отколкото допускаше. Явно не беше от онези, които се втурват и се изправят лице в лице с натрапника. Ами ако той се спотайваше някъде вътре, готов да го хване в капана, възползвайки се от елемента на изненадата? Към внезапното му колебание се прибави и мисълта за изтеклото време. Скоро щеше да дойде и разплатата за двамата убити пазачи. След срива в комуникациите Службите щяха да реагират или с хеликоптер, или с кола, или и с двете. Може би разполагаше с не повече от пет-десет минути. След това вече не можеше да бъде сигурен. Къщата бе голяма.

Залови се за работа.

* * *

Въпреки бученето в ушите й, подобно на пищенето на чайник, Хоуп си помисли, че чува нещо. Предупреждението на Ларсън бе усилило болката в слепоочията й, стискаше зъби, скована от страх. Беше тренирала усилено през всичките тези години да контролира подобни състояния, но този път, изолирана в едно смътно познато пространство, без Пени до себе си, започна да се паникьосва.

Отвън. Наблизо. На покрива?

Скривалище. Не бе мислила за нищо друго след обаждането на Ларсън. В различните си домове през годините винаги беше подготвяла разни тайни места, където тя и Пени можеха да се скрият в случай на нужда. Не скрити стаи, а просто някое кътче или процеп, гардероб с двойно дъно, празни места в кухненските шкафове. Но тук, на това място? Помисли си за двете задни спални, защото от там имаше достъп до задното стълбище, ако чуеше някой да се изкачва по предното. Помисли си, че дори може да си играе на криеница, като използва двете стълбища и се движи постоянно. Но Ларсън й беше казал да намери някое място, от което да не мърда, и колкото и да ненавиждаше предписанията, тя инстинктивно разбираше, че той има право.

Когато чу приглушения, но отчетлив звук от чупене на стъкло, тя тръгна, без да се замисля. Важно беше да намери някое защитено място навън — колко пъти й го бяха набивали в главата! Не килер или таван.

Забеляза го на секундата — мозъкът й работеше трескаво след удара по стъклото. Тя грабна дългата възглавница в първата от двете задни спални, превърната в телевизионен салон. Разкопча ципа на продълговатата възглавница, просната върху двойното легло и енергично издърпа пълнежа, натъпквайки го в единствения шкаф в стаята, след което си даде пауза, изправена пред двете кофи с почистващи препарати. По лавиците в типичен правителствен стил бяха наредени като малки войници по шест от всеки почистващ продукт. Дезодорант. Четки за зъби. Аспирин. Ацетаминофен. Тампони. Паста за зъби. Крем за ръце. Малка аптечка. Колко пъти беше учила Пени да използва като оръжие наличните препарати, домакински продукти и изобщо всякакви предмети.

Думите, изписани на зеления флакон, се набиха в очите й: препарат за почистване на фурни.

* * *

Паоло открехна вратата на спалнята и опря гръб в стената, на достатъчно разстояние от вратата, в случай че някой започнеше да стреля напосоки. След това я бутна леко, колкото да види какво става навън.

Празен коридор. Без пазачи.

С бръснач в лявата ръка и с взетия назаем пистолет в дясната, той се придвижи надолу по коридора, опрял гръб до стената. Спря. Опита следващата врата. Баня, по-дълга, отколкото широка. Беше празна, но въпреки това се усещаше присъствието на човек — четка и паста за зъби, и двете нови, стояха на умивалника.

Зад следващата врата имаше още една спалня, чието легло беше оправено, но покривката беше набръчкана. Някой беше лежал там. Въздухът бе по-чист, по-малко прашен и спарен и Паоло можеше да си представи как Хоуп Стивънс проветрява, преди да остане зад черните завеси.

Хвърли един поглед надолу по стълбището. Ако имаше други пазачи, то те бяха долу. Тя с тях ли беше, или той някак си я бе изпуснал? Но жената най-вероятно се намираше тук, горе. Той се върна обратно по стъпките си и подмина вратата, от която беше дошъл, само за да попадне на неочакван коридор, който водеше към стая за гледане на телевизия.

Той се закова като вкаменен. Надушваше я: острата миризма на прясна пот. Мирисът на жена. Близо.

Вдигна леко пистолета, докато пристъпяше към вратата на шкафа в стаята.

Рязко я отвори и насочи пистолета в мрака. Намери една висяща връв и я дръпна. Самотна крушка просветна и разкри две пластмасови кофи и някакви парцали на пода. Всякакви видове тоалетни принадлежности и почистващи препарати по лавиците. Най-обикновен склад. Дълга бяла възглавница.

Паоло изви глава надясно: възглавницата на леглото. Беше деформирана.

Проследи ципа с поглед. Виждаше се малка празнина, ципът не беше затворен докрай.

Това беше.

* * *

С оръжие в ръка, Ларсън, без да иска, изцапа дръжката на вратата с кръвта на Марланд, след като открехна задната врата на къщата и се промъкна вътре. Беше обзет от паника и не можеше да се отърси от нея. Остави окървавения ключ в ключалката, за да не вдига повече шум, отколкото беше нужно. Успокой се, каза си той, но му се стори невъзможно. Беше намерил тялото само на един от мъртвите пазачи. Беше твърде тъмно, за да разбере кой е, но беше сигурен, че е Марланд.

Беше изоставил Хоуп тук. Беше я зарязал. Отново.

Придвижи се внимателно и нащрек през кухнята. Чисто.

Прегледа хола. Чисто.

Докато пристъпваше през него и коридора към малкия кабинет, старият паркет на сградата скърцаше при всяка негова стъпка. Независимо колко се стараеше да стъпва внимателно, паркетът все се оплакваше, на места доста шумно. Реши, че отвличането на внимание няма да е лошо нещо. Прегледа кабинета и се запъти по стълбището към втория етаж. Докато се качваше по стълбите, щеше да бъде незащитен и уязвим.

Притисна се към парапета и започна да се катери.

Стълбите издаваха всяка негова стъпка.

* * *

При първите звуци от неохотно поддаващото се дърво, Паоло се обърна към коридора и насочи поглед към стълбите, извеждащи на втория етаж. Някой идваше.

Хоуп видя натрапника, фиксирал поглед в нея. Бе забелязал пълнежа в дъното на шкафа. Тогава се извърна и се взря право в нея — точно в малката пролука в ципа, през която тя гледаше. Право в очите.

Той направи внимателна стъпка към нея. После още една, до самия ръб на леглото.

Шумът в коридора го разсея, тя беше на ход. С лявата си ръка отвори ципа. С дясната извади флакона с препарата за фурни и в същото време седна.

Той я усети и се обърна.

Тя се хвърли напред, прицели се в лицето му и натисна флакона, от който се изстреля със съскане бял облак и се превърна в пяна при досега с кожата му. Препаратът попадна върху дясната част на лицето му, предизвиквайки вик от болка, а тя продължи да пръска.

* * *

Изгарящата болка го завладя мигновено.

Заради нея пръстът на Паоло неволно дръпна спусъка и оръжието произведе изстрел. Внезапният откат, много по-силен, отколкото бе очаквал, изви китката му назад, а когато се опита да успокои малко агонията в дясното си око, окончателно изпусна пистолета.

Той замахна слепешката с бръснача, след което без никакво усилие го прехвърли от дясната в лявата ръка и продължи да разсича въздуха. Прасецът му закачи ниската масичка за кафе и той падна назад, като първо седна, а после се претърколи заедно с нея.

Чуха се стъпки, идващи от стълбите.

Паренето в очите, по носа и устните му беше по-жестоко от всичко, което беше изпитвал досега, и постепенно се усилваше. Беше напръскан с нова доза спрей и отново замахна към нападателя си. Докато се изправяше, успя да различи размазаните образи на отворената към следващата спалня врата и стълбището. Цялата му природа крещеше да не остава с гръб към този, който се приближава. Този човек щеше да го застреля като куче.

Той се втурна към вратата.

* * *

Изкачил и последните стъпала, Ларсън се затича по посока на изстрела. Подхлъзна се на малката изтривалка в коридора, блъсна се в касата на вратата и видя една ръка стремително да се спуска към него. Нещо опари опакото на дясната му ръка и той изпусна пистолета, осъзнавайки, че е бил порязан.

Хоуп лежеше на пода в нещо като спален чувал и се мъчеше да измъкне краката си.

Втори доста нескопосан удар летеше към врата му, но той успя да го избегне. Ритна натрапника, който се блъсна в отворената врата на шкафа, но се върна обратно, подобно на боксьор, отскочил от въжетата.

Бръсначът профуча покрай дясното ухо на Ларсън. Той клекна и после отново скочи и изблъска мъжа.

Ларсън си върна равновесието и му нанесе мощен удар с юмрук точно над кръста, като този път силно засегна бъбреците му и го принуди да се превие от болка.

Невероятно как, но натрапникът се изправи, сякаш никога не беше удрян. Ръцете им се сплетоха. Ларсън се защити от бръснача, като първо блокира удара, а после стисна китката на мъжа. Започнаха да си разменят удари като двама кечисти, които все още бяха на крака. Ларсън го хвана за яката и задърпа. Копчетата се разлетяха настрани и ризата се разкъса. Две дузини червени белези от разрези изпъкваха по голите му гърдите. Имаха различна дължина и форма. Някои стари, плътни и загрубели, сякаш отваряни наново много пъти. Някои нови — пресни и розови.

Ларсън се вцепени. Никога не беше виждал подобно нещо.

Натрапникът се възползва от това, срита го в слабините и той се сви от болка. Необяснимо защо, но не усети бръсначът да преминава по гърба му. Вместо това чу познатия звук на отдалечаващи се стъпки. Долови и шум от нещо преобърнато долу.

След това изчезна, а той се обърна към Хоуп, която бе разтворила широко очи.

— Ранена ли си?

— Не.

— Вземи пистолета — каза той и го плъзна по пода към нея, след като откри своя. — Скрий се във ваната и заключи вратата. Веднага!

Последните му думи едва се чуха, понеже се спусна по стълбите и се сля с очакващата го долу тъмнина.

От заключена къща беше също толкова трудно да се излезе, колкото и да се влезе. Натрапникът — Родригес? — се бе отправил към задната кухненска врата, но му се наложи да се бори със старомодна въртяща се брава и след като се оказа в задънена улица, се обърна. Точно толкова време бе нужно на Ларсън да се спусне по стръмните стълби.

Той стреля веднъж, но поради ъгъла, от който стреляше, това беше по-скоро да напомни за присъствието си, отколкото опит да убие натрапника. Куршумът засегна една стара, ръчно изрисувана чиния, окачена на отсрещната стена. Парчета от нея се разлетяха по пода, разнасяйки звучно дрънчене. Ларсън изтича в кухнята, но намали пред вратата, която водеше към коридора и входната врата, в случай че нарушителят му готви изненада.

Чу дрънчене на вериги и ключалки откъм входната врата, а после шумно тряс, когато вратата се удари в стената и се залюля на пантите си. Последва шум от бързите стъпки на натрапника, който се носеше по верандата. А след това, докато беглецът бързаше напред, продължи да се чува само прашенето на клоните, разлюлявани от есенния вятър.

Ларсън тичаше, сякаш гони влак. Следваше плътно мъжа, а мощните му крака се движеха на границите на възможностите му. Беше в по-добра форма отвсякога. Сутрешните тренировки край реката бяха стегнали мускулите му; ръцете му се движеха като бутала, а дясната, загрята от изстрела, здраво стискаше пистолета. Разделяха ги някакви си стотина метра, но разстоянието намаляваше, ако се съдеше по дишането на другия. Сиво-черното петно, което приличаше на човек, си личеше ясно в мъгливата нощ.

Ларсън продължи да тича още петдесетина метра, преди собственият му глас, дрезгав в съзнанието му, да го запита за Хоуп. Кой я пазеше сега и сигурен ли беше, че нападателят е бил само един. Но преследвайки убиеца, имаше шанс да открие Пени. И Марковиц. Разкъсван от вина и страх, с опънати нерви и миризмата на кордит в синусите, Ларсън намали скоростта и смени посоката. Извади мобилния си телефон, но после размисли.

Компрометиращо. Точно както бе казал Ротем. Колко ли още къртици имаше? Колко ли още тайни бяха изтекли през продънения корпус на Отдела задържане на издирвани от закона? Остави телефона настрана.

С ясно определени приоритети, Ларсън се върна в къщата с намерението да премести Хоуп оттам. На Ротем щеше да му се наложи да се занимава с разчистването. Той и Хоуп щяха да спят, ако успееха да заспят изобщо, в един апартамент в блок малко по-надолу в града, който един приятел на Ларсън се опитваше да му продаде още от средата на лятото. Щеше да каже, че е забърсал гадже в центъра. Ако имаше удобен момент да пробва мястото, то беше именно тази вечер. Щеше да се разбере да му остави ключа. Нямаше да се вижда с никого. Нямаше да контактува с никого. Нямаше да има каквато и да било връзка между него, Хоуп и Службите. Щяха да се справят сами.

Някакво старо куче се разлая, след като се чу вой на кола в далечината.

Мислите се надпреварваха в главата на Ларсън. Влезе вътре да я потърси.

26.

Заслепен от разяждащите химикали в дясното му око, Паоло държеше волана с една ръка, а с другата беше покрил раненото си око, за да блокира размазания двоен образ, който превръщаше междущатската магистрала в дъга от разноцветни издължени светлини.

Отправи се към мотела, но някъде по пътя изпусна завой и накрая излезе от шосе 270 юг на Манчестър Роуд, което гъмжеше от автомобили дори в този късен час. Отправи се на изток, мина покрай струпаните нагъсто търговски центрове и вериги магазини. Забеляза бензиностанция Shell отляво, отби с надеждата да намери тоалетна, в която се влиза отвън, но откри, че ако иска да измие лицето си с вода, ще му се наложи да влезе вътре, което означаваше свидетели и охранителни камери.

После забеляза автомивката на самообслужване — само три минути го деляха от спокойствието и възможността да се овладее, а може би дори и да изплакне лицето си. Но да си заклещва колата в автомивката — нямаше никакъв смисъл. Излезе отново на пътя и видя ресторант „Макдоналдс“. Отби до мястото, където се приемаха поръчки за из път. Окото му щипеше, пулсираше и сълзеше. Поръча си картофи, защото знаеше, че все нещо трябва да си купи, както и голяма чаша вода без лед.

Изчака рестото си на първото гише, с наведена надолу глава и вдигната ръка, положена върху лицето. Можеше да направи впечатление, ако пропуснеше да си вземе рестото от двата долара. Веднъж получил поръчката си, хвърли картофите на седалката до себе си и подкара да намери място за паркиране. Подаде глава през вратата на автомобила и наплиска окото си. При досега с водата стисна зъби от парещата болка.

Изправи се, включи вътрешното осветление и се погледна в огледалото за обратно виждане. Видя червена, подпухнала кожа, от която се стичаше жълтеникава течност. С треперещи пръсти разтвори противящото се око, събра кураж и го докосна в опит да го прочисти. Но пластмасовата му контактна леща се беше стопила и залепнала за него. Разтресе се от неподправен ужас. Сляп? Краят на кариерата му. Щеше да бъде изпратен да мете ямите с пясък на голф игрището с осемнайсет дупки на Ромеро.

Страхът предизвика още повече болка, а болката още повече страх.

Знаеше, че трябва да измъкне лещата. Да я остави, означаваше да рискува инфекция, възможна слепота и непоносима болка. Наведе се от колата, отново наплиска лицето и окото си с вода и отново се сгърчи от болката. Бъркаше вътре с пръсти, стискаше и натискаше, но без резултат. Щеше да припадне от неописуемата болка. Лещата бе залепнала за окото му. Не можеше да направи нищо.

Трябваше да се добере до мотела. Трябваше да се оправи с малкото момиченце. Трябваше да се оправи с окото си. И все още не беше решил въпроса с Хоуп Стивънс, или Алис Стивънсън — мишената.

Страхът му премина в паника, паниката в агония. Целият свят се срути пред очите му. Филип щеше да го отзове. Щеше да мете игрища за голф до края на дните си. Щеше да бъде човекът с онова лице. В огледалото виждаше как вече се издуват мехури около клепачите, носа и ъгълчето на устата му — навсякъде, където химикалът бе влязъл в съприкосновение с кожата. Червеният оток вече бе обхванал по-голямата част от дясната му страна. Подобни характерни белези бяха немислими за човек с неговия занаят. Анонимността беше жизненоважна. Трябваше да се справи с това, преди то да промени живота му завинаги, и ако съдеше по вида му, трябваше да действа бързо.

Трябваха му сапун и вода. Трябваше да махне лещата.

Болкоуспокояващи.

През сменящите се размазани цветове на минаващите коли, през вихрите от светлини и неонови надписи той забеляза една сграда от другата страна на улицата, която представляваше някаква помощ: ветеринарна клиника и болница за животни „Мейсън Ридж“.

Внимателно даде назад и излезе от паркинга.

Засега момиченцето трябваше да почака.

27.

Пени лежеше върху кърпата на дъното на ваната със завързани колене. Не можеше по никакъв начин да свие крака и да достигне парчето от счупената чаша, скрито в чорапа й. Не можеше да среже лентата и да се освободи. Беше тук от толкова дълго време, че бе започнала да се пита дали човекът с белезите изобщо някога ще се върне или я беше забравил завинаги. Ваната беше хлъзгава. Можеше да се люлее и върти нагоре и надолу, но не можеше да изкара краката си през ръба, не можеше да се измъкне от ваната.

Беше пробвала поне дузина различни неща, докато в един момент случайно не се превъртя и не легна по корем върху кърпата. Костваше й няколко минути отново да се превърти и да легне по гръб. Неуспешните опити й напомниха за костенурката, която някога имаше — Шайен, — и как майка й я бе накарала да я изостави при едно от многото им местения.

Помисли си, че ако успее поне да излезе от ваната, въпреки че е завързана, можеше да подскача до вратата и да я удари с глава, когато някой мине отвън. Трябваше да направи нещо. Но в капана на ваната се чувстваше безпомощна.

Отчаяна, Пени се въртеше, опитваше се да подскочи, но единствената полза от това бе, че си удряше главата, а това болеше. Успокои се замалко, припомни си уроците на майка си по търпение и това, че всяко нещо изисква време, понякога по-дълго, отколкото ни се иска, и че винаги има повече от един начин „да смъкнеш кожата на котката“.

В този момент, точно когато най-усърдно си повтаряше да бъде спокойна, майка й се появи толкова ясно в съзнанието й, че направо й се привидя как седи върху тоалетната, докато тя се къпе, и прокарва пръсти през косата си по същия онзи начин, както когато беше уморена и си говореше сама. Тогава Пени чу майка си да казва: „Търси очевидното. Недей да разчиташ на лесния начин“. В този миг Пени най-неочаквано забеляза очевидното, видя това, което стоеше срещу нея по време на цялото това мъчение, гледаше я като окото на някакъв великан. Помисли си, че без мама никога нямаше да го види, а това я натъжи и засили още повече отчаяното й желание да се измъкне оттук.

Кранът на ваната с единствената си ръчка бе точно пред очите й.

Тя се размърда, придвижи се малко по малко към канала, стегна лактите си и започна да се клати, сякаш яхнала конче. Успя да изстреля краката си нагоре, но не и да ги задържи дълго. Опита отново. И отново. На третия път лентата около глезените й се закачи за ръчката на кранчето, с което се пуска водата. Краката й стърчаха нагоре.

Още само едно повдигане и пръстите й удариха кранчето.

Струйка студена вода.

Още един опит и от кранчето бликна вода.

Треперейки, тя освободи краката си.

Усети как водата започва да се покачва. Когато чистачката беше приключила с чистенето, бе забравила запушалката в сифона на ваната и водата не можеше да се оттече.

Ваната бавно се пълнеше със студена вода.

Малко по-късно усети първото полюшване на тялото си, което се издигаше заедно с водата. Носеше се към ръба на ваната.

Тя извика при мисълта, че отново ще види мама; свободата й трябва да беше на една ръка разстояние.

28.

Паоло замахна с една палета и разби прозореца на гърба на ветеринарната клиника „Мейсън Ридж“. Отвътре изригна кучешки лай. Чу пронизителния вой на алармата и се разбърза. Този тип предградия, особено в търговския район, бяха под постоянното наблюдение на полицейските патрули. Отегчени, ченгетата обикновено предпочитаха влизанията с взлом, защото така можеха да разнообразят монотонния ритъм на нощната смяна.

Пристъпи навътре и се озова в малка баня. Грабна чифт латексови ръкавици от някаква отворена кутия и ги сложи. Кучетата продължиха да се надвикват с алармата. Врата след врата, той премина покрай два кабинета за прегледи, офис и чакалня. Мястото миришеше на суха кучешка храна, лекарства, дезинфектанти, талаш от кедрово дърво, урина и изпражнения.

Засече времето от влизането си и изчисли, че му остават не повече от пет минути, докато пристигне полицията. В Ню Йорк Сити или Лос Анджелис може би щеше да разполага с двайсет-трийсет минути, но не и тук, в Централна Америка.

Откри склада за лекарства, където намери няколко заключени шкафчета и използва някакъв уред за операции от неръждаема стомана, за да ги отвори. Съсредоточи здравото си око в сумрачното пространство на помещението: рафтовете бяха наблъскани с хирургически инструменти, увити в парчета плат. След като насочи вниманието си върху второто шкафче, забеляза, че ръкавицата на дясната му ръка е скъсана. Отпечатъци! Обърна се назад в опит набързо да си спомни всички повърхности, които беше докосвал. Кога се беше скъсала?

Както и очакваше, идиотите вече бяха включили сирените си. Той чу засилващия се вой, който обаче бе все още твърде далеч.

Вторто шкафче също не му се опъна.

Прегледа петте рафтчета с лекарства, като четеше основните съставки, а не имената им, тъй като ветеринарите наричаха лекарствата си по различен начин.

Прибра в джоба си няколко силни антибиотика и най-накрая, слава богу, откри синтетичен опиат — болкоуспокояващо.

Искаше му се да намери и някакъв мехлем за мехурите по лицето, но не можа. Стъклата се окъпаха в светлините на патрулната кола, дошла много по-рано, отколкото беше очаквал.

Забърза по коридора към прозореца, през който бе влязъл, но не се насочи към колата си, а към горичката на хълма зад малката клиника.

Няколко минути по-късно глътна на сухо две от големите болкоуспокояващи хапчета и изля малко физиологичен разтвор на отеклото си лице.

Без да спира и за миг, продължи нагоре през гората и стигна до една морава, простираща се зад три големи къщи, всичките с гаражи.

Гаражите означаваха коли или поне колелета.

От мястото, където се намираше, можеше да види светлините на патрулната кола, които обливаха лечебницата в синьо, червено и бяло.

Болкоуспокояващите нямаше да подействат, преди да е изминал половин час, а за това време той се надяваше да се е върнал в мотела с автобус. Вярваше, че усещанията му ще бъдат притъпени от допира на хладния бръснач и наказанието, за което толкова силно копнееше.

Трябваше да продължи да се занимава с малкото момиченце.

Чудеше се колко ли е корава, колко ли силно иска свободата си и дали притежава куража да махне стопената леща от отеклото му око.

29.

— А сега какво? — попита Хоуп, притиснала до себе си един малък вързоп с дрехи и бельо. — Ако искаш да изпера и твоите, ще трябва да ги съблечеш.

— Не, благодаря.

— Ще ти е от полза.

— Имам само тези — уведоми я Ларсън.

— Точно това имам предвид — отвърна му тя. Беше рискувал едно бързо спиране, за да купи и на двамата някакви дрехи. Сега тя слагаше за пране старите.

Апартаментът, в който се бяха настанили, гледаше към строежа на новото бейзболно игрище на Кардиналс, а отвъд него се виждаха малките движещи се светлинки по магистрала 40. От ъгъла на хола се откриваше изглед към някакво казино на Мисисипи, грозотия по мнението на Ларсън.

Той облече набързо долнището на анцуга и суичъра си. Дрехите им се събраха в пералнята съвсем точно.

Стори му се, че това е някакъв знак. Замисли се дали това няма да е първата нощ, която щяха да прекарат заедно.

Чу я да наглася програматора. Изглеждаше по-спокойна.

Тя се върна в кухнята и претърси хладилника и шкафчетата, но там, естествено, нямаше никаква храна.

— Ще трябва да поръчаме нещо.

Питаше се дали нейната непринуденост е резултат от душа или от нападението срещу нея. Или просто е осъзнала факта, че сега той представлява единственият реален фактор за спасяването на дъщеря й. Или също като него чувстваше, че нещата са много по-дълбоки, отколкото изглеждат.

Тя се отпусна в един стол и постави лакти на масата.

— Да си представим, че никога повече не ми се обадят — започна тя отдалече. — Какво ще предприемем, за да я намерим?

Ларсън седна на стола срещу нея.

— Този случай има две страни. Нашият шанс, печелившата ни карта си остава Марковиц.

По пътя насам й беше разказал всичко, което знаеше за Марковиц. Сега вече Хоуп познаваше в детайли технологичните аспекти на казуса „Марковиц“.

— Значи мислиш, че Ромеро са повлияли по някакъв начин на Марковиц.

— Може изобщо да не им се е налагало, в случай че идеята е дошла от него. Никой не казва, че Леополд Марковиц е света вода ненапита. Може да е бил без пукната пара. Може да е потърсил Ромеро за защита, докато е опитвал да открадне списъка. Няма как да знаем със сигурност, преди да се доберем до него.

— Да не би да намекваш, че ако намерим Марковиц, ще стигнем и до Пени?

— Да, възможно е. Ако Ромеро са зад всичко, а аз съм сигурен, че е така, тогава намирането на Марковиц ще ни доведе Ромеро и съвсем ще се приближим до Пени.

— А как ще го намерим?

— От Програмата са убедени, че ще му е необходим суперкомпютър, за да осъществи разбиването на защитата.

— Ако е 128-битов или по-мощен, тогава може — прекъсна го тя. — Иначе би било непосилно дори и за най-бързото PC.

— И като се има предвид малкият брой на тези компютри, това ги прави добра отправна точка — продължи той. — Разпратили сме хора от Станфорд до Масачузетския университет, Индиана и Дюк.

Забеляза искрата в очите й и попита:

— Какво има?

— Доколкото ви познавам, вече сте осведомени къде последно е бил забелязан.

— Станфорд, Пало Алто, да. А непосредствено преди това — във Вашингтонския университет. Бил е на един куп места преди Пало Алто. Все още събираме информация за пътуванията, финансите му и тем подобни. Положението се затруднява от факта, че Министерството на правосъдието не желае никой да разбира, че Лаена е изчезнала.

— Но това е глупаво!

— Правителствена работа — каза той, отчаян не по-малко от нея.

— Кой факултет във Вашингтонския университет?

— Планетарни изследвания, мисля — отвърна той.

— Има логика. Прогнозиране на времето. Това означава Silicon Graphics или дори Cray. Тези машини генерират процесорни записи, чрез които може да бъде следена дейността на една машина, без да показват, че самият Марковиц е регистриран и ги използва.

Ларсън се зарадва на вълнението, с което Хоуп споделяше експертното си мнение. После й каза:

— Мисля, че вече сме проверили всичко това.

— Не мога да стоя тук просто така. Ти можеш ли?

— Не.

Предизвикателството не я оставяше на мира и тя каза:

— Добре тогава. Нека проверим сами. Ще ми трябва достъп до отчетите на процесорите. Можем да започнем с университета във Вашингтон.

— Не мога да те извеждам навън.

— Мислех си, че най-доброто място да скриеш човек като мен е навън, на открито.

Той усети, че отстъпва. Тя притежаваше волята на седмина. Усети и някаква странна топлина между тях и се запита дали и тя я усеща.

— Повярвай ми — каза му. — Превърнала съм се в експерт по дегизировка.

Отвърна й, че ако поспи няколко часа, ще го обмисли.

Тя кимна в знак на съгласие.

Ларсън провери мобилния си телефон два пъти. Никакви съобщения. Ротем щеше да разбере защо е изчезнал без предупреждение, щеше да се свърже с него едва след като се увереше, че в Отдела отново е чисто и вътрешната заплаха е овладяна. Осъзна, че умората го преборва.

Хоуп го изтръгна от хватката й:

— Става въпрос, че ако те не доведат Пени при мен, то ние ще трябва да си я вземем сами. Не съм прекарала нито нощ без Пени, откакто се роди. Нито една. — Долната й устна трепереше въпреки усилията й да се успокои. — Тази е първата. — Погледна го с очи, в които се четяха гняв, отчаяние и майчина болка.

Ръцете й бяха на масата и като ги видя, Ларсън почувства желание да се пресегне и да ги обхване със своите, както и направи. Въпреки всичко сторено през този ден, той си даваше сметка, че това е най-смелата му постъпка. Хоуп не отдръпна ръце. Вместо това, точно когато неудобството от момента го караше да я пусне, тя го погледна и очите им се срещнаха. Ръцете му останаха върху нейните. — Благодаря ти — продума тя.

30.

Водата във ваната продължаваше да се покачва, а заедно с нея и Пени. Струваше й се, че я издигат ръцете на ангели, дошли да я спасят. Отначало й беше ужасно студено, но после успя да удари с крак ръчката още веднъж, така че да сочи 12 часа, и водната струя леко се затопли. Въпреки това Пени трепереше от студ и искаше да излезе от ваната час по-скоро.

Когато водата достигна малко над половината от ваната, започна да се отцежда в резервното каналче, което принуди Пени да извие глава към вградената в плочките на стената сапунерка, за да може с пръстите на десния си крак да запуши отвора и така водата да продължи да се издига.

Малко вода все още продължаваше да се процежда, но много повече течеше от чучура. Ваната продължи да се пълни.

Не можа да се сдържи и се изпишка в гащите, във ваната. Следите от жълтеникавия поток я мотивираха. Подгизнало от водата, тиксото вече не беше толкова лепкаво. То се разхлаби при коленете, позволи й да ги свие и да размърда глезените си.

С коляното се закрепи за ръба на ваната, претърколи се през него и падна по лице на пода, разплисквайки малко вода от ваната. Когато се изправи, забеляза, че водата на пода розовее. Носът й пулсираше от болка, а заедно с него и тя — един приглушен безсмислен вик се изтръгна през вързания на устата й чорап. Малката локва вода растеше, докато тя продължаваше да коленичи. Умряла муха се носеше покрай нея. Това я накара да направи опит да се изправи.

Коленете й обаче не се подчиниха и тя рухна, стоварвайки се с трясък върху тоалетната. Колкото и да се опитваше, не можеше да достигне парчето от чашата, скрито в чорапа й. Отне й няколко минути да почувства отново краката си. Силите й се възвръщаха, започна да рита и да се върти в кръг, опитвайки всичко, за да скъса тиксото около глезените си, но то се държеше.

Мокра до кости, по-решена отвсякога, тя се изправи, запази равновесие и заподскача към вратата на банята. Когато я стигна, се преви като пингвин, за да използва все още залепената си зад кръста дясна ръка и да отвори вратата. Беше заключена.

Спомни си, че човекът с белезите беше обърнал бравата. Откъм нейната страна в момента на мястото на дръжката зееше дупка. Но Пени познаваше тези врати. Неведнъж се бе заключвала пред стаята си, а после наблюдаваше как майка й изпълнява номера „закачалката за дрехи в ключалката“, за да отвори вратата.

Пени се завъртя и заподскача като заек. Огледа се за нещо, което би й послужило — карфица или пирон, което да натика в бравата и да освободи ключалката. Ето го и него: на отсрещната стена на банята се белееше тънко парченце от някакъв сребрист метал. Тя помръдна, а то последва движението й — оказа се огледален образ на собствения й колан.

Въпреки че ръцете й бяха залепени на талията с тиксо, тя напипа колана и го изсули към пръстите си. Катарамата се закачи на последната гайка. Но тя се намираше достатъчно близко, за да може пъргаво да я разкопчее. Процесът не премина гладко. На два пъти губеше равновесие и падаше върху тоалетната само за да се изправи и да продължи опитите си. Най-накрая катарамата се откопча и Пени подскочи напред, надявайки се да успее да се нагласи удобно, преди да постави металното езиче на колана в ключалката. Натисна, но нищо не се получи. Натисна отново. Щрак!

Трябваше да притисне ръка към дръжката и да я натисне надолу, за да превърти. Нужни й бяха четири опита, преди най-сетне вратата да се отвори и да открие спалнята, осветена само от редуващите се кадри по телевизора.

Лицето й се озари от усмивка: беше успяла. И още по-добре — беше успяла сама. Заедно с ужаса и страха, които изпитваше от мисълта за неговото завръщане, се появи и едно тържествуващо усещане за успех. Обикновено мама вършеше всичко — казваше й какво да прави и вземаше всички решения. По някакъв начин този единствен подвиг — да изплува от ваната и да спечели свободата си — беше най-хубавото чувство, което някога бе изпитвала.

Не искаше нищо друго, освен да намери майка си и да й разкаже всичко, което бе преживяла, всичко, което бе постигнала. Пени заподскача към вратата на мотелската стая, твърдо решена да отвори и нея. Беше й провървяло; защо да спира сега?

Тъкмо минаваше покрай леглото и телевизора, който бълваше новини, когато вратата потрепери.

Тя спря и застина.

Вратата не просто сякаш се тресеше, тя се тресеше. И не шумният телевизор бе причината за това.

Искаше да се обърне и да се върне обратно в банята, би дала мило и драго да изтрие тъмното водно петно, което се процеждаше изпод вратата, а също и мокрите стъпки от подскачането по килима. Но краката й отказваха да помръднат, не искаха да й помогнат.

Вратата се отвори.

Тя изпищя и отново писъкът й беше приглушен.

Не беше той.

В примигващата синя светлина на телевизора тя видя осеяното с мехури лице — червено и сълзящо, — лице на двукрако чудовище.

31.

Когато слънчевите лъчи заиграха по водите на Мисисипи, чийто покой смущаваха единствено дирите на тромавите траулери, Ларсън и Хоуп закусваха франзели, увити в импрегнирана хартия, и пиеха портокалов сок направо от пластмасовите бутилки на втория етаж в сградата на „Гросман — желязо и стомана“ — пет акра мръсотия, отделени за купищата старо желязо. Отвъд двора се издигаше масивна десетметрова стена, издигната преди четирийсет години от инженерните части на армията, за да удържа прииждащите през пролетта води на реката.

Скип Гросман беше стар приятел на Ларсън от отбора по гребане на езерото Крев Кьор. Пазачът Майк, който бе нощна смяна и вардеше на входа на двора, познаваше Ларсън достатъчно добре, за да го пусне вътре. Не за пръв път Ларсън водеше свидетел за някой друг час в този тухлен комплекс, появил се на брега на Мисисипи в първите дни на индустриалната революция.

Двамата изядоха сандвичите си, без да проронят и дума; и двамата се чувстваха объркани. Сега всичко беше въпрос на време, докато Факултетът по планетарни и геофизични изследвания към Вашингтонския университет отвореше врати. Издирването на Марковиц щеше да започне не на шега.

* * *

В годините на своя разцвет Сейнт Луис бе домакин на световен панаир, олимпийски игри и национален конгрес на демократите в една и съща година — 1904-а. Стотици каменни палати, издигнати през онази златна епоха, все още продължаваха да стърчат, включително и дълга редица къщи по Линдел Авеню в северния край на Форест парк. Безупречно поддържани морави се простираха върху някогашния оживен калдъръмен път.

— Почти можеш да си представиш каретите, джентълмените с цилиндри и викторианските жени с техните чадърчета — каза тя.

— Портата към Запада — отвърна Ларсън от шофьорското място, докато пътуваха към Вашингтонския университет. — Всеки, отправил се на Запад, е спирал за провизии тук. Това е направило града доста богат.

В далечния западен край на парка, точно оттатък булевард „Скинкер“ театрално се издигаше светлата каменна фасада на Вашингтонския университет, демонстриращ неоготическа архитектура, която се конкурираше дори с колежите от Айви Лийг[1]. Сградата се издигаше сред внушителен брой дъбови, кленови и няколко брястови дървета. Там Ларсън бе подготвял своята вечерна магистратура, но се наложи да прекъсне в разгара на една доста сложна операция по защита на свидетел преди около шест години — случай, за който непрекъснато му беше напомняно предвид жената, която седеше до него.

— Какво има? — попита тя.

— Мислех си за неща отпреди шест години. А после си спомних, че Пени е само на пет годинки.

Тя се гримираше с помощта на малкото огледалце на гърба на сенника. Без да бърза, Хоуп създаваше образа на десет-петнайсет години по-възрастна жена с хлътнали очи.

— Искаш ли да ти кажа нещо? — попита го тя.

— Естествено, че искам.

— Тогава я намери. Вгледай се хубаво в нея. Тогава ще разбереш.

Усети, че гърдите му се стегнаха, а сърцето му сякаш се впусна в галоп, готово всеки момент да изскочи.

— Знаех през цялото време — каза тихо, без да бъде много сигурен, че тя ще го чуе.

— А аз чаках да ме попиташ.

— А аз пък чаках да ми кажеш.

— Мислех си, че би било низко от моя страна. Манипулативно. Нечестно. „Тя е твоя дъщеря, затова направи нещо“. Как бих могла да кажа това? — Тя не откъсваше очи от него. — Готов ли си да го приемеш?

Гърлото му пресъхна. Усети, че го заливат противоречиви чувства. Любопитство. Нетърпение.

— Екстра съм — успя да прошепне.

— Зелено е — каза тя.

Пое огромен риск, като я взе със себе си. Но изглежда, по-опасно бе да я остави сама и незащитена. Лесно можеше да оправдае идването й предвид компютърните й умения, но каква полза от това оправдание, ако нещо се объркаше?

Продължи да шофира.

— Защо още не са се обадили? — попита тя отново.

— Как изглежда тя? — попита той на свой ред. Хоуп стисна устни, извърна поглед от него и се опита да скрие очите си, които вече бяха пълни със сълзи.

— Не сега. Това е всичко, което мога да ти кажа. Моля те, не ме притискай. Колкото повече мисля за нея…

— Виж… може би не знаят какво да правят сега. Никога не са искали да имат Пени вместо теб. Опитаха се да проследят телефона ти, но ги отрязахме, и сега единственото, което им остава да направят, е да се опитат да те пипнат, докато ние се опитваме да пипнем тях. Едва ли биха преговаряли за освобождаването на Пени, докато не открият начин да ни надхитрят, а такъв начин няма. Знаят това. И ние го знаем.

Спря на следващия светофар. Университетът вече беше точно пред тях.

Тя не можеше да стои на седалката. Ларсън премина кръстовището и намери място да паркира. Изгаси мотора и тя веднага отвори вратата.

— Къде точно е Факултетът по планетарни изследвания?

— В крилото „Мейсълуейн“.

— Кое е то?

— Ще го открием.

Хоуп вече бе вън от колата. Ларсън също слезе, заключи и я догони на тротоара. Красивата сграда се извисяваше над тях.

Навела глава, Хоуп се изкачваше по наклона.

Той отново я догони.

— Дойде в Сейнт Луис заради нас двамата или заради Пени? — започна той, след което изчака малко, и продължи настоятелно. — Кажи ми защо дойде в Сейнт Луис, Хоуп? Искаш ли ме в живота си — твоя и на Пени?

— Не го избрах заради времето — отговори тя. — Но бъди така добър и не се ядосвай, защото не мисля, че мога да го понеса точно сега. Става ли?

Той се приближи до нея, докато продължаваха напред, и протегна ръка.

Тя я пое. Пръстите им се докоснаха и се сплетоха.

Ларсън стисна ръката й и тя му отвърна със същото. За момент се почувства сякаш се носи във въздуха.

— Не бива да правим това — каза му тя. — Не бива да объркваме всичко.

— Естествено, че можем — отвърна й той. — Нещата не могат да станат по-объркани, отколкото са; може само да се подобрят.

— По-късно — каза тя и ускори крачка.

* * *

Персоналът в офиса на Факултета по планетарни изследвания бе съставен от платени асистенти и завършващи студенти. Стените бяха облицовани със снимки на торнадо и сателитни изображения на урагани. Д-р Херман Милър, мъж в края на шейсетте, имаше тъжни кафяви очи, влажни устни и нос, който непрекъснато течеше и той често го попиваше с бяла носна кърпа. Носеше морскосин плетен пуловер, осеян с топчета, някои с големината на заешки опашки.

— Пак ли въпроси за Лео? — попита той. — Едва вчера разговарях с някого за него.

Ларсън представи Хоуп като Алис:

— Временно тя е нашият специалист по информационни технологии.

— Искаме да установим кои хора са имали достъп до основната система — каза тя. — По-точно през последните шест седмици.

— А ние ги прегледахме, точно както каза вашият човек. Няма скрито-покрито — каза Милър.

Това трябва да е бил Стъби, ако се съдеше по начина, по който докторът обясняваше. Трил Хемптън бе твърде печен и с улична закалка, за да затъва в подобни клишета.

Въпреки това Хоуп и Милър започнаха, като преминаха на техен собствен език. ID-логове, софтуер за разпознаване, за проследяване, ключови думи. Хоуп настояваше за по-конкретна информация всеки път, когато Милър изстрелваше прекалено бързо отговора.

Милър попита реторично:

— Би ли могъл Лео Марковиц да влезе и да излезе от Cray и от Silicon Graphics, без ние да разберем? Естествено, че е можел.

— Но ако Марковиц е в системата и дешифрира тези досиета едно по едно, което знаем, че със сигурност ще опита да направи, защото така е съставил програмата поначало, а не забравяйте, че досиетата са хиляди, то тогава процесорните записи би трябвало да отразят това, въпреки че не съдържат информация кой точно стои зад заявките.

Ларсън помоли за обяснение какво представляват процесорните записи, а Хоуп и Милър едновременно му отвърнаха с раздразнени погледи. Той отстъпи крачка назад и ги остави да си вършат работата.

След няколко горещи реплики от двете страни Милър измърмори нещо от сорта:

— Ако искате да направим един безполезен опит, заповядайте.

— Благодаря ви — отвърна му тя. — Накъде?

Милър, видимо подразнен от нея, я поведе по коридор, облепен със снимки на атмосферни явления и последователни фази на падаща мълния. Минаха през една стоманена врата и слязоха две нива надолу, озовавайки се в някаква подземна лаборатория. Стигнаха до врата, където Милър трябваше да използва своята магнитна карта, за да получи достъп.

Просторната стая бе хладна, а оборудването се състоеше предимно от наблъскани по етажерките черни, сини и жълти кутии с хиляди разноцветни индикатори по тях; всичките бръмчаха шумно. Редица след редица. Жички, лампички, вентилаторчета, и всичките свързани помежду си.

— Вашата мрежа — каза Хоуп.

— Нашият свързочен център — отговори Милър. — Един от трите в университета. Всеки ден имаме около петнайсет хиляди компютъра, свързани към тази система. Всеки студент, всеки факултет, който иска достъп, минава оттук.

Хоуп погледна дългите редици машинария и тесните пътечки между тях. Спря се да ги огледа, докато Ларсън и Милър продължиха напред без нея. Накрая Милър се обърна, за да я подкани да побърза.

Запознат с този търсещ поглед в очите й, Ларсън постави ръка на рамото на Милър, тъй като той беше на път да я извика.

— Cray е насам — каза Милър накрая.

— Доктор Марковиц е системен експерт — каза тя, повтаряйки това, което Ларсън й бе казал предварително.

— Описание, което не му прави особена чест — добави Милър от разстояние.

— Като консултант ли е работил тук?

— Да. Нашите симулатори на метеорологични състояния и модулите за прогнозиране се нуждаят от обслужване.

Той се върна няколко стъпки назад. Ларсън го последва.

— Лео е много повече от системен анализатор. Той е програмист, съставя кодове. Специални приложения, програмни модули. Преустрои системата до пълна интеграция. Увеличи с почти трийсет процента процесорната мощ, с която си мислехме, че разполагаме. Стабилизира платформата. И то без да е пипнал Cray с пръст.

— Допълнителен процесорен капацитет — започна тя. — Съществува ли някаква възможност да е бил в една мрежа с вас? — Преди още Милър да успее да отговори, тя зададе още един въпрос: — Някой проверявал ли е кой е имал достъп до мрежата?

— Мили боже! — измънка Милър и каза на вече напълно объркания Ларсън: — Уверявам ви, че пропускът е бил неволен.

— За какво, по дяволите, говорите вие двамата? Милър вдигна пръст и единственото, което можа да му каже, беше:

— Тя май откри нещо.

* * *

Кабинетът на Милър, истински образец на реда, имаше изглед към моравата на двора и пътечките, които я кръстосваха. Наложи се да бъде внесен още един стол, който накара кабинета да изглежда претъпкан.

Милър работеше зад бюрото си, като използваше два монитора и купища сгънати на хармоника документи от принтера.

Хоуп тихичко обясни на Ларсън:

— Суперкомпютърът на бедния човек представлява множество свързани в мрежа компютри. Всеки компютър или сървър през повечето време използва едва около петнайсет процента от капацитета на процесора. Свързваш много машини заедно и по този начин се възползваш от излишната процесорна мощ. Свързваш хиляда или десет хиляди и получаваш нещо като домашен суперкомпютър.

— Това, което току-що установихме, е, че нашата мрежа, тази, която Лео е създал, показва огромно допълнително натоварване от полунощ до седем сутринта през последните три седмици — обясни Милър.

— Марковиц е използвал системата незабелязан — намеси се Хоуп. — Докато всички останали спят, той е разполагал с процесор шест или седем часа. Работил е по бързата процедура.

— Бяхме се съсредоточили върху нашите Cray и Silicon Graphics. Но някой да се набута директно в мрежата? Толкова е очевидно на пръв поглед, но в същото време е съвсем ново за нас — просто не сме му обърнали внимание.

— Можем ли да го изключим? — попита Ларсън. Милър погледна остро, срещайки поглед с Хоуп, която в този момент каза:

— Не, не! Не бихте искали да го направите.

— Напротив, искаме.

— Всяка нощ той е в системата часове наред — каза Хоуп. — Доктор Милър може да надникне зад завесата и да проследи през кои портове се свързва и кой интернет доставчик ползва.

— Имаме вече достатъчно информация — повече от шест нощи работа. Ще идентифицираме неговия протокол за интернет услуга и с негова помощ би трябвало да заковем точното му местонахождение. Ако се движи, това може и да не ви помогне. Но ако стои на едно място…

— Естествено, че ще се движи — каза Ларсън. — Няма да ни остави вратичка да го намерим.

— Освен ако е невинен — каза Милър и се постара погледът му да се срещне с този на Ларсън. — Прекалено бързо го осъждате.

— Може да е наблюдаван или също като при мен да е хванат натясно — каза Хоуп. — Не смее да изпрати сигнал за помощ от страх да не бъде прихванат, но е достатъчно умен да ни остави виртуална следа, за която да се хванем.

— Разпитахме цялото му семейство — каза Ларсън. — Не ни казаха нищо, което би могло да ни наведе на мисълта, че е изнудван.

— Във всеки случай нищо, което семейството да е искало да сподели — каза Хоуп.

Все още заровен в документите, Милър отбеляза:

— Лео най-добре осъзнава риска от използването на един и същ комуникационен портал и един и същ протокол, нощ след нощ. Ако стои на едно място и успеем да го проследим, то трябва да е било умишлено. Оставя ви сламка, за която да се хванете.

Милър вдигна поглед от документите, отбеляза с пръст мястото, до което беше стигнал, и добави:

— А ако сте умни, ще се хванете.

[1] Бръшляновата лига — група престижни колежи и университети в САЩ — „Йейл“, „Принстън“, „Харвард“ и др. — Б.пр. ↑

32.

Жена със зелена коса мина покрай офиса на Ротем. Носеше черна пелерина и имаше остри уши. Ротем си помисли, че тя трябва да е от секретариата, но лимоненият й оттенък го озадачи. Нима тук приемат на работа варвари? Дълбоко се надяваше да не се окаже една от неговите заместнички.

Стана му тежко при мисълта за бащините му задължения и поредния Хелоуин в Белтуей; щеше да се забави с двайсетина минути, докато стигне до безопасния квартал, където бащите пийват малко повече, докато майките обикалят за бонбони с децата от къща на къща. Почувства, че денят се изнизва и краят на работното му време приближава, въпреки че обядът едва беше отминал. Плъзна пред себе си издраскания тефтер и прегледа по-важните си задачи. Нарисува няколко стрелки, след което бутна тефтера встрани, чувствайки се безпомощен. Разкритието, че в обкръжението им е имало къртица, както и настоящото разследване за нанесените щети бяха пречупили морално Отдела за задържане на издирвани от закона. Ротем не беше в най-доброто си настроение.

Обядът му бе няколко бишкоти и кафе с мляко и той отново започваше да изпитва глад. Четирите срещи, запланувани за този следобед, не оставяха никакво съмнение какво го очаква.

Уегнър влезе в офиса му, без да чука. Той беше червенокос и толкова слаб, че не можеше да си намери риза по мярка, а детското му лице влизаше в остро противоречие с близо десетте му години стаж в агенцията. Дезодорантът не успяваше да прикрие телесната му миризма. Книжен плъх, предан на тайните служби, той се отнасяше към работата си с ентусиазма на оперативен агент.

— Май имам нещо.

Когато беше превъзбуден, Уегнър придобиваше крайно дразнещия навик да изяжда изреченията, като по този начин принуждаваше слушателя си да гадае. Или започваше да говори толкова бързо, че не можеше да се разбере и дума от това, което казва. А понякога правеше и двете наведнъж.

Ротем не бе получавал вест от Ларсън, нито се бе опитвал да се свърже с него. Имаше двама заклани полицаи и убежище, което вече не беше безопасно. Бе отзовал Хемптън и Стъбълфийлд, които търсеха следи от Марковиц. На фона на хаоса, който цареше в отдела на Ротем, ентусиазмът на Уегнър изглеждаше някак неестествен.

Той остави пред Ротем разпечатка, даде му около една осма от секундата да хвърли един поглед и заговори с невероятна скорост. Ротем си сложи очилата за четене.

— Ръководство въздушно движение. Редовни полети. Летателни планове в целия район на Сейнт Луис. Последните 30 часа. Преминали около десет хиляди… преди малко повече от час.

Ротем беше съобщил за изчезнало дете в щабквартирата на ФБР в Сейнт Луис и беше поискал да се обърне особено внимание на този случай. Не им беше казал коя е Пени и по какъв начин е свързана с Програмата и Отдела, нито беше докладвал за изчезването на Лаена. ЖП гарите, агенциите за коли под наем, автогарите, шофьорите на камиони, отбивките за камиони, щатската полиция, близките летища и летище „Сейнт Луис Интернешънъл“ бяха предупредени.

Ротем не си спомняше да е карал някого от хората си да проверява летателните графици на РВД[1]. Нито пък беше нареждал на някого да следи за самолети, които кацат за първи път в района, но не му се скара.

— Давай по-накратко — каза Ротем. — И намали темпото.

— Охраната на „Вътрешни полети“ иска РВД да следи всяка птичка в небето за промени в редовния й летателен план. От отвличането на момичето на Стивънсън досега РВД са засекли половин дузина едномоторни самолети, които кацат за пръв път на летища в Сейнт Луис. Проучихме пилотите и причините, поради които са се приземили. От единадесетте самолета повечето са кацнали просто да презаредят. Служители от ФБР съдействат за проследяването на заминаващи и пристигащи пътници. Всички в Бюрото са уведомени за малкото момиченце. Преди около час от РВД дойде сведение за малък частен самолет. — Уегнър се наведе над Ротем и обърна листа, като насочи погледа му към средата на страницата. — На пръв поглед нищо необикновено. През изминалия ден засякохме седем частни самолета, кацнали за пръв път там. Но при всеки от седемте документите бяха изрядни — собственик беше корпорация или поне известна институция. Пътниците са в регистрите за полети. Този обаче е изключение — каза той, като почука с пръст по листа. — Свързахме се с „Шуър-Флайт“, компанията, която продава и поддържа самолетите, а също така потърсихме сведения за собственика — корпорация някъде около Делауеър, която е, меко казано, съмнителна. Предишните полети, които изобщо не са толкова много, са от Сиатъл до Провидънс и обратно, от Сиатъл до тук, от Сиатъл до Вашингтон и около пет пъти от Сиатъл до Рино. Винаги започват с пътник от Сиатъл. Имената на пътниците, фигуриращи в регистрацията, са на реални лица, как иначе, но се обзалагам на десет към едно, че наскоро са откраднали личните им документи. Само погледни доходите им. Тези хора не могат да си позволят да летят с частен самолет из страната.

— Вътрешните служби замесени ли са по някакъв начин?

— Ще се намесят веднага щом разберат за подменените имена.

— Да оставим това засега — каза Ротем. — Къде се предвижда да кацне?

— Точно това привлече вниманието ми. Вашингтон, Мисури. Това е малка ивица на запад от Сейнт Луис, достатъчно голяма, за да кацне на нея самолет като този. И само чуй: без кула, без ФБР, без свидетели. „Шуър-Флайт“ никога, подчертавам, никога не са използвали тази писта за свои самолети.

— Частен самолет със съмнителен притежател, който каца за пръв път на извънградска писта, където няма почти никаква вероятност някой да види кой се качва и кой слиза — повтори Ротем.

— И за пръв път пътникът, наел самолета, не е от Сиатъл. Точно затова ти го съобщавам лично, вместо да го оставя при другите документи.

Уегнър обитаваше преградена офис кабина, осветявана единствено от флуоресцентна лампа, където миришеше главно на мишниците му и на кафе машината. За награда Ротем се почувства изкушен да му даде възможност да разгърне способностите си в оперативна работа за един ден — да го види в действие, — но после реши, че Уегнър му е нужен на предната линия във войната с документацията.

— Може би току-що спаси човешки живот, Уегнър.

— Ротем наблюдаваше как ушите му растат от гордост.

— А може би дори повече от това. Може би и много други. — Уегнър се бавеше прекалено дълго. — А сега се захващай със задачите си — каза Ротем, който вече трудно го издържаше.

[1] Ръководство въздушно движение. — Б.пр. ↑

33.

Двайсет минути преди планираното кацане се разрази страшна буря.

Скрил малкото момиченце, завързано и със запушена уста, в багажника на откраднатата кола, Паоло отби по черен път и се отправи на изток през малък бетонен мост, като не изпускаше от поглед пистата за кацане на летище „Вашингтон Мемориъл“. Беше подготвил крика на колата, за да изглежда, все едно сменя спукана гума. Всъщност, ако се наложеше, можеше да изостави крика и да продължи без него. Намираше се на пет минути път с кола от пистата и самотния хангар. Пеша им трябваха 10–12 минути да пресекат нивата, ако момиченцето можеше да ходи, а този вариант щеше да му позволи да зареже откраднатата кола в гората покрай рекичката и така да не остави доказателства, свързващи отвличането с това летище. Той изчака. Кое да избере? Бяха му казали, че пилотът има номера на мобилния му телефон.

Не можеше да изтрие от паметта си образа на мокрото до кости момиченце, застинало между телевизора и леглото в мотелската стая, и слисания й от изненада поглед, когато той влезе в стаята.

Беше изчакал да каже нещо. А тя чакаше него.

Накрая той прекъсна мълчанието:

— Махни тези дрехи и се изсуши. Ще настинеш. Тя се обърна и тръгна към банята.

— Искам да направиш нещо за мен — извика той след нея.

Тя спря пред банята и се обърна към него в очакване да каже още нещо.

— Опитът за бягство е задължителен за всеки затворник — каза той. — Веднъж, но само веднъж. Аз също съм го правил — добави той.

— Искам при мама.

Това го разчувства, но каза:

— Ще те нараня, ако го кажеш пак. Ще те нараня много лошо, можеш да разчиташ на това. Но никой няма да те убие, Пени. Най-малко аз. Обещавам ти.

Детето не трепна.

— Искам мама.

— Съблечи тези дрехи. В мотела има сушилня. Можеш да облечеш някоя от моите тениски.

— Не искам.

Очната му ябълка бе отекла, а мехурите я бяха деформирали. Жълтеникава течност капеше по бузата му. За момент окото не го болеше; после щипенето се връщаше и бързо преливаше в непоносима болка. После гнусната течност отново се изливаше и всичко започваше отначало.

— Искам да направиш нещо гадно — каза й той. — Имам нещо в окото и трябва да го махнеш.

— Не обичам гадни неща.

— Нито пък аз. Но ще ти се наложи да го направиш. Няколко минути по-късно тя се беше преоблякла и му отвори вратата. Всичките й дрехи бяха хвърлени на купчина на пода до вратата. Тя отказа да свали само чорапите. Сега носеше като рокля тениската му с надпис „Оукланд Райдърс“.

Той забърса пода с хавлия и я накара да седне на рафта, докато държеше окото си разтворено на ярката светлина на лампата. Описа й стопената леща и я показа:

— Ще трябва да я хванеш и да я извадиш. Аз опитах, но не мога да видя какво правя.

— Не мога да го направя.

— Можеш.

— Не, не мога.

— Ако продължаваш да се държиш така, заминаваш обратно в дрешника. Но ако ми помогнеш, ще има сладолед и ще ти пусна анимационен филм.

— Ами ако те нараня?

— Ще ме нараниш, но вината няма да е твоя. Само хващаш и дърпаш, става ли?

— Отвратително е.

Той се опита да си спомни други деца, които познаваше — деца, които живееха в имението „Ромеро“. Той каза:

— Какво ще направиш, ако някое котенце имаше нещо в окото? Щеше ли да му помогнеш?

Чу се неохотно „да“.

— Тогава забрави, че съм аз. Представи си, че съм малко котенце, и ти си единствената, която може да му помогне, единствената, която може да го спаси. Можеш ли да го направиш?

— Може би…

— Сега ще го направим заедно. Готова ли си?

— Предполагам.

— Добре.

Разтвори широко окото си, стисна зъби и мълчаливо загледа как две малки пръстчета приближават, скривайки и малкото, което можеше да види.

След миг изкрещя. То залепна на пръста й като лепкава слуз и когато разтръска ръката си, жълтеникавото гноясало топче падна на пода на банята.

— Извадих го! — каза тя — Извадих го! — И без да мисли, замалко да го прегърне, но бързо се опомни и се отдръпна.

— Да, извади го — каза той, като сподави вика си. Здравото му око се срещна с нейните за миг. И двамата не знаеха какво да кажат.

* * *

Уреченият час — 14:37 — наближаваше. Паоло често поглеждаше часовника си. Здравото му око се въртеше ту към летището в далечината, ту към въздушното пространство над него, ту към огледалото за обратно виждане. И пак отначало. Беше покрил раненото си око със спортна лента като импровизирана превръзка.

Всичко беше подготвено веднага след като съобщи, че е напълно сляп с едното око. Надяваше се, че Филип просто ще реши да му изпрати партньор, вероятно с медицински принадлежности, за да може да се придържа към първоначалната уговорка. Идващият самолет означаваше или тревога за състоянието на заложника, или загуба на доверие в него. Затова очакваше приземяването, превърнал се в кълбо от нерви. Бъдещето му беше в ръцете на други, единственият му изход беше да се качи на самолета и Паоло с отчаяние почувства, че положението е излязло от контрол.

Първата кола, която видя, вероятно беше фалшива тревога. Паркира встрани от двупосочния път на север от летището в кална отбивка пред ремонтна работилница или плевня. Въпреки че никой не слезе от нея, Паоло продължи да я следи.

Но втората кола, тъмна, с четири врати, която приличаше много на първата, накара сърцето му да се разтупти. Не можеше да си спомни добре, но мислеше, че някъде вече е виждал тази кола. Тя подмина входа на летището. После обаче даде назад и влезе. Спря пред единствения хангар, където слезе мъж със спортно яке. Миг по-късно автоматичната врата на хангара започна бавно да се отваря и колата влезе вътре. Това значеше, че зад волана има втори човек.

Още преди вратата на хангара да се затвори, Паоло беше запалил колата. Откачи се от крика и даде назад през малкото мостче. Тръгна на юг по селски път, през нивите — маршрут, който предварително бе избрал за бягство. Около него имаше хълмове и гори. Идеално място да се отървеш от опашка, ако се наложи. Той караше бързо, но без да прекалява, като гледаше ту пътя отпред, ту този зад него.

Ченгета или федерални — нямаше значение. Филип ясно му беше казал какво трябва да прави, ако нещо се обърка.

Радиозатъмнение — никакви телефони, никакви опити да се свърже с имението. Никакви имейли. Никакви факсове. Той беше сам, а единствената му мисия беше да заведе малкото момиче в имението колкото се може по-скоро. Като минаваше през рекичката за втори път, той намали и хвърли мобилния си телефон през прозореца във водата, като изключи всякаква възможност да бъде засечен. Телефонът тихичко цопна и изчезна.

Той и момичето бяха сами. С ранено или здраво око, той имаше задача и възнамеряваше да я изпълни. Почувства странно облекчение. С Божията милост, беше дарен с възможност да изкупи грешките си и да се докаже.

Превали билото на един хълм, докато планираше как да се отърве от откраднатата кола, в случай че вече е съобщено за нея. Опитваше се да не мисли за това, което току-що бе видял на летището, и колко голяма беше вероятността да бъде заловен.

Опита се да не мисли какво ще прави, ако Филип му нареди да убие малкото момиче.

34.

За невероятно кратко време доктор Милър проследи интернет достъпа на Марковиц от мрежата на университета до ай пи адрес във Флорида. Въоръжен с този адрес, изпълнен с надежда, че теорията му за връзката Марковиц-Ромеро-Пени ще издържи, Ларсън закара Хоуп до Спрингфийлд, откъдето взеха чартърен полет на „Кинг Еър“ до Тампа. Това източи кредитната му карта и го принуди да се обади за „безлихвен жилищен кредит“.

Късно същия ден Ларсън мина с кола под наем покрай неподвижната вятърна мелница на една ферма за добитък, която стърчеше самотна в полето. Бе заобиколена от тучна зеленина, безмилостно унищожавана от сив дългорог добитък, чиято вълна никак не подхождаше на жегата във Флорида.

Високо над равния зелен хоризонт се издигаха двадесет и пет метрови стоманени стълбове, по които бяха накачени мощните халогенни лампи по магистралата, насочени към детелината и местата за почивка. Благословия в сезона на ураганите може би, но истински трън в очите през останалото време. От време на време, издигнат подобно на костелив пръст към облаците в небето, в далечината се извисяваше строителен кран. Пръснатите из полето стълбове с телефонни клетки също се издигаха от зелената джунгла като изоставени нефтени сонди. Единственото друго нещо, което нарушаваше съвършената синева на небето, бяха високоволтовите кабели, опънати покрай магистралата. Това бяха образите, които хващаха окото по междущатска магистрала 75 на юг от Тампа: оранжеви конуси, маркиращи ремонт, малки черни катранени кръпки насред морето от барутеносив бетон, гора от комини, бълващи дим в далечината.

Минаха табелка, на която пишеше, че са в окръг Манатий. Нетърпелив да стигнат по-бързо, Ларсън увеличи скоростта.

— Няма да идваш с мен в Усепа — каза Ларсън; беше отлагал да й го каже възможно най-дълго.

— Разбира се, че ще дойда.

— Уредил съм нещата. Един приятел ще се грижи за теб.

— Това е абсурд.

— След като всичко свърши, ще бъде хубаво, ако Пени все още има майка.

Тя преглътна и не каза нищо повече.

Ларсън бе оставил на доктор Милър както собствения си телефонен номер, така и този на Хоуп — сега пренасочваха повикванията към новия сименс, който й беше дал, като по този начин беше невъзможно да бъдат проследени. Милър и Хоуп говореха на един език, затова щеше да звъни на нея, ако изникнеше нещо по техническата част.

— Кажи ми, че тя е добре, Ларс — промълви накрая тя.

— Тя е добре — каза той.

— Кажи ми го пак.

— Не са я наранили. За хора като тях съществува само печалба и загуба. Няма да спечелят, ако я убият.

Тя махна предпазния колан, за да се премести между седалките и да се облегне на рамото му.

Ларсън караше мълчаливо, затаил дъх. С всеки изминат километър натискаше повече и повече газта, а тя се облягаше по-силно на рамото му. Искаше му се просто да продължи да кара.

Деветдесет минути по-късно, вече на остров Гаспарийя, пиколото, облечено в панталони в цвят каки и зелена голф фланелка, ги чакаше с количка за багаж и подчертана безочливост. Колата на Ларсън спря на кръговата алея пред паркинга на хотела и другите пристигащи се занареждаха след него.

Нощният въздух се огласи от песните на щурците и квакането на дървесните жаби. Огромната фасада на хотел „Гаспарийя“ се очертаваше зад гостите на хотела, които влизаха и излизаха, качваха се на голф колички, които на острова се използваха вместо обикновени автомобили. Стълпотворение от розово-оранжеви и жълто-зелени бермуди, обувки с кожена подметка, кремове за загар, диаманти и силикон.

— Томи ще се погрижи за теб — каза Ларсън.

— Не искам Томи да се грижи за мен — отвърна тя с престорен детски глас.

Няколко години по-рано Ларсън бе делил една стая с Томи Томелсън по време на двуседмично обучение в академията на ФБР. Двамата поддържаха връзка колкото Ларсън да научи, че жена му е починала от рак, след което той си е взел едногодишен отпуск от Службите. После за кратко започнал да пие, но накрая изтрезнял дотолкова, че да понесе изпълнената с печал работа на капитан на корабче под наем. В момента работеше на риболовна лодка извън „Милър Марина“. Това идеално устройваше Ларсън.

Томи стоеше на верандата, пушеше марлборо и пиеше някаква тъмна течност. Наблюдаваше стегнатите дупета и широките деколтета на преминаващите туристки, докато чакаше Ларсън да изясни нещата. Беше едър мъж с тен на рибар и рамене на футболен защитник, а над изсушеното му от слънцето лице сега ясно си личаха негодуванието и самотата.

— Когато я намеря, ти ще узнаеш първа. Разбрано? Тя го прегърна.

— Слушай Томи и прави каквото ти каже.

— Ако не мен, вземи поне него. Моля те, не отивай сам! — Тя се притисна до ръката му.

— Това не е героизъм, прости сметки. Томи остава с теб.

Беше го премислял хиляди пъти. Най-умно бе да изчака Хемптън или Стъбълфийлд да пристигнат. Може би и двамата. След това да атакуват заедно къщата на остров Усепа с цялата мощ, която можеха да съберат. Но като имаше предвид, че Марковиц влиза в мрежата нощем, а срещата на престъпните фамилии е насрочена за утре, декодирането на списъка трябваше да е приключило. Ларсън не разполагаше дори с двайсет и четири часа.

— Обади ми се веднага щом разбереш нещо.

— Ти също — отвърна той. — Ако Милър се обади…

— Ще научиш — каза тя.

Отдръпна се от него, но после се изкуши да го целуне. Ларсън посрещна устните й. Не бе особено романтично, но той си го спомняше дълго.

— Не прави нищо необмислено.

— Като че ли имам избор — отвърна той. — Все пак става въпрос за мен.

Тя понечи да му се усмихне, но умело се прикри. Спря да говори и открехна вратата на колата.

— Ако я намериш — щом я намериш, — тя няма да иска да ти се довери. Говорехме си с нея да си вземем кученце. Щяхме да го кръстим Кайро. Като столицата на Египет. Използвай го. Може да помогне.

— Кайро.

— Да. Откакто видя снимка на пирамидите, иска да отидем там. — Погледът й се отнесе, като че ли връщаше лентата в съзнанието си.

Ларсън я придружи до входната врата и я представи на Томи Томелсън. Когато тръгна, се почувства ужасно самотен.

* * *

Томи Томелсън беше използвал част от застраховката, получена след смъртта на жена му, да си купи двумоторната „Кристина“, чийто двигател от 440 конски сили можеше да се монтира и отвътре, и отвън. Имаше GPS навигационна система, сонар, синоптичен радар и интернет връзка. Ларсън преглеждаше пощата си на своя блекбъри, докато управляваше лодката през плиткия канал между Гаспарийя и Усепа. Рибарски лодки, лъскави моторници и яхти задръстваха пренаселения канал. Ларсън даде пълна мощност веднага щом премина местата с ограничение на скоростта. След час щеше да се стъмни, слънцето грееше жестоко от запад, а въздухът бе наситен с онова странно предчувствие за промяна, което настъпва със здрача.

Ларсън се надяваше да се върне, преди мракът да се е спуснал окончателно. Не искаше да изпробва мореплавателските си умения върху шестцифрената инвестиция на приятеля си.

Усепа беше ивица частен островен лукс, дълга не повече от четири километра, а за да акостираш, бе нужно специално разрешение. Томи, който често ходеше до там с туристите, беше предупредил за Ларсън. Без никакви мостове, които да го свързват със сушата, и само заливът като точка за достъп, трудно можеше да се намери по-затънтено място. Идеалното убежище на Марковиц.

Щом слезе на безупречния док и тръгна към вътрешната част на острова, Ларсън се озова в миналото; навлезе в място, каквото никога досега не бе виждал. Тук нямаше коли, само голф картове, които се използваха за всичко — от поддръжка до транспорт. Ларсън се изкачи по пътека сред пищни ботанически градини с диви орхидеи, мангови дървета, тропически плодове и пъстри цветя. Гущерчета, които Ларсън помисли за плъхове, се стрелкаха в шубраците. Едноетажни, бели като мидени черупки къщи с имена на вратите вместо номера, тъмни капаци на прозорците и остъклени веранди. „Къщата на бегониите“, „Вила Бугенвилия“, „Къщичката на розите“. Ларсън се приведе под един натежал клон, който бе пуснал мустачки до земята като накъсано перде. В някои от къщите вече се виждаха светлинките на лампи. Въздухът ухаеше на парфюм. Малки вълнички се разбиваха в изкуствено изградения плаж под формата на полумесец. Няколко лодки се полюшваха закотвени там. Припадащият здрач скъсяваше разстоянията и изглаждаше очертанията на предметите и всичко придобиваше вид, типичен за след втория или третия коктейл.

Той отстъпи встрани от пътеката, за да пусне двойка тенисисти на средна възраст с наперена дъщеря, която се влачеше след тях, удостоявайки Ларсън с усмивка от зъбни шини. Пътеката свършваше пред стогодишна кръчма, от която долитаха звуци на оживление. Наситен живот. Тони Бенет пееше за изгубената любов.

Късче по късче, байт по байт, информацията на доктор Милър ги бе довела до тук — остров Усепа. Бяха обяснили технологията на Ларсън — бяха използвали интернет доставчиците, за да проследят дигиталната самоличност на Марковиц до директната му високоскоростна интернет регистрация.

Адресът беше „Пясъчния долар“, остров Усепа. Ларсън очакваше това да е хотел, а не частна резиденция.

Той намери мястото за интригуващо, уединението му вършеше прекрасна работа за скривалище. Идеално място за декодирането на Лаена.

Когато пътеката свърши, той влезе в кръчмата „Усепа“. Вентилатори и ленени покривки. Дървен бар с дузина различни бутилки ром, окачени надолу на металния рафт. Ларсън седна на един стол и поръча „Апълтън Естейт ром“ и тоник с резен лимон. Две жени стояха на маса до прозореца и отпиваха нещо, което приличаше на студен чай, докато възрастна двойка, поръчали бира, гледаше запис на голф мач. Една от жените носеше шапка на вещица и зелен нос. Другата беше с очила в стил Хари Потър и жезъл, подпрян на масата. Хелоуин за възрастни.

След десетина минути Ларсън поръча още един ром. Знаеше, че не бива да пие на празен стомах, и затова добави и пържени картофи към поръчката, това бе вечерята му. Завърши с еспресо. Влезе осемдесетгодишен мъж, седна и си поръча водка и севън ъп.

Ларсън мечтаеше за клуба по гребане „Сейнт Луис“ на езерото Крев Кьор, липсваше му както духовното, така и физическото изживяване. Почувства се уморен до смърт, въпреки че картофките му помогнаха малко да се разсъни.

Тамошният детектив, Харолд Монтгомъри, на когото Томелсън се беше обадил, беше стар, с румени бузи и миришеше на лимонов одеколон и джин с тоник. Привечер съвместяваше длъжността с тази на управител на хотела. Подаде на Ларсън влажната си, отпусната ръка и двамата се здрависаха, като размениха по няколко приказки за Томелсън. Монтгомъри носеше черни панталони, бяла риза, морскосиня вратовръзка на котви и ивица пот на челото. Спортното му сако бе в отблъскващо зелено, подходящо за работниците по магистралата. Късче храна бе заседнало между предните му зъби. Беше пропуснал да се избръсне на няколко места. Бялата му коса бе сресана напред в опит да прикрие растящата му плешивина. Вдигна показалеца на дясната си ръка, за да привлече вниманието на бармана, и веднага поръча джин с тоник.

— За отсъстващите приятели — каза Монтгомъри със строг глас, след което се чукнаха с чаши.

— Да поговорим за разпределението на „Пясъчния долар“ — започна Ларсън.

35.

Верен на професията си, Томи Томелсън пазеше стаята на Хоуп на втория етаж, разположил се в единия край на старомоден диван в коридора отвън, точно под два прозореца, от които удобно се виждаше кръговата алея за коли пред хотела. Бяха се регистрирали като Стивън и Елизабет Стори, за да не могат да я припознаят като неомъжена, и по този начин да задържат вълците далеч от дирята. Прозорците на стаята, отдавна запечатани заради климатичната инсталация, бяха прикрити от спуснати черни завеси. Ако някой убиец решеше да проникне вътре, трябваше да мине през стъклото, а Томелсън щеше да го повали преди още да е стъпил на пода.

Малко след като влезе в стаята, телефонът на Хоуп иззвъня. Тя светкавично вдигна, като се молеше да е Пени, но чу гласа на доктор Милър.

— Не мога да говоря много — каза Хоуп. — Очаквам обаждане и линията ми трябва.

— Той е онлайн — каза Милър. — Успях да засека портала му.

— Точно сега? — тя погледна часовника си. Милър потвърди.

— Подранил е.

— Може би не е — каза Милър. — По-вероятно е аз да съм подходил небрежно и да съм прибързал с анализа. Работих доста тази сутрин. Щом е влязъл толкова рано, ще работи още поне пет-шест часа.

— Но ако сега е онлайн — повтори тя — и сте идентифицирали портала, който използва, означава ли, че мога да се свържа с него?

— Не е включил никакви защити. Разбираш ли какво значи това? Познавам Лео. Не е случайно. Ако не искаше да бъде намерен, нямаше да успея да го засека.

— Но… защо тогава не се свърже с нас директно?

— От гледна точка на технологията? Може би са поставили програма, която следи какво пише с клавиатурата — така знаят върху какво работи в момента. А може би са блокирали някои от приложенията. Или пък следят монитора му. Трудно е да се каже. Защо не го попиташ?

— Аз? — ахна тя и веднага си помисли за Ларсън.

— Няма да съм аз — каза Милър. — Изглежда, че ти знаеш по-добре какво става. А аз не. Ако вие… ако федералното правителство е заинтересовано… в настоящия момент… това е достатъчно за мен. Имаш ли достъп до интернет? Ще ти дам линк и парола и това е всичко, което ще ти е необходимо. Всичко се поддържа в нашата част от мрежата.

Докато оглеждаше стаята, Хоуп усети учестяващите се удари на сърцето си. Откри телефонния указател на хотела и го отвори, притиснала слушалката с рамо. Прескочи няколко разделителни корици и видя, че хотелът разполага с бизнес център, който обаче затваря в пет.

— Закъсняла съм с петнайсет минути — промърмори на телефона. — Мога да се обадя на управителя и да го помоля за услуга.

— Всеки лаптоп ще свърши работа.

Тя си спомни за Томелсън, който беше от другата страна на вратата. Човек като него все имаше начин да влезе в интернет.

— Ще ми трябва минутка.

Докато се обръщаше към вратата, тя забеляза сгъната рекламна брошура, захвърлена самотно до повехналата роза, неуспешно опитвайки се да изглежда свежа. НИНТЕНДО! ФИЛМИ ПО ПОРЪЧКА! ДОСТЪП ДО ИНТЕРНЕТ ПРЕЗ ВАШИЯ ТЕЛЕВИЗОР!

Тя буквално изтръгна вратите на шкафа. Безжичната клавиатура лежеше върху телевизора, два джойстика със заплетени кабели — на рафта отдясно. Върху телевизора имаше още една брошура.

Тя го включи и изчака да загрее. Най-накрая се появи меню и разбира се, в менюто имаше достъп до интернет.

— Вътре съм — каза тя след минута. — Какви са линкът и паролата?

— Знаеш, че когато го направим, на монитора му ще се появи прозорец. Не можем да предвидим как ще реагира тогава.

Хоуп долови опасенията на Милър.

— Няма защита — каза тя, използвайки неговия аргумент. — Това трябва да е от значение.

— Разбира се, че е.

Двамата се опитваха да се окуражат взаимно.

Тя помоли Милър да й даде още минута и се обади на Ларсън от телефона на хотела, но веднага се включи гласова поща. Той или си беше изключил телефона, малко вероятно, или беше излязъл от обхват. Майчинските й страхове решиха вместо нея.

— Добре, да го направим — каза тя. Развълнуван, Милър й продиктува детайлите и тя ги записа. Захвана се с клавиатурата и след секунди в средата на браузъра се появи малък прозорец.

— Стана.

— Пак ти казвам. Няма начин да го направим, без да забележи — предупреди Милър. — Когато те вкарам, просто ще се появиш на екрана му непоканена. Какво ще направи той, никой не може да каже. Най-вероятно ще затвори прозореца, ще излезе от мрежата и ще го видим за последен път.

— Той ще говори с мен.

Тя усещаше наивната си вяра с цялото си същество. Тревожеше се, че прави това, без да е уведомила Ларсън. Ако успееше, и двамата щяха да празнуват. Ако се провалеше, той никога нямаше да й прости — и тя на себе си също.

— Готова ли си?

— Готова.

— Ако започне да души, използва спайуеър, значи е разбрал, че съм проникнал в компютъра му. Но все още не е прекъснал връзката. Вероятно вече знае и моя, и твоя ай пи адрес. Да приключваме по-бързо.

Тя погледна още веднъж крадешком към вратата.

— Давай — каза тя. — Изкарай ме на екрана му.

36.

Ларсън плъзна на бара снимката на Марковиц и я задържа там за малко. После я прибра обратно в джоба си и каза:

— Може би в „Пясъчния долар“?

— Единствените, които съм виждал от „Пясъчния долар“ — каза Монтгомъри, без да се замисля, — са хора от градски тип, чието място не е тук. Влизат и излизат по това време на нощта и дори по-късно. Не можеш да ги видиш извън къщата през деня. Храната си я поръчват.

— Оттук?

— Ние сме единствените в града.

— Двама ли са?

— Да, но поръчват храна за трима. Може би е за този — каза той и посочи сакото на Ларсън.

— Детска храна или за възрастни?

— Доколкото знам, за възрастни.

— Случвало ли се е да обикаляш и резиденциите?

— Аз съм цялата охрана на острова, ако това те интересува. Така че да. Когато наемат къща, гостите ми дават по нещичко и аз я наглеждам. Това е всичко. Почиващите тийнейджъри са най-голямата грижа. Най-близкото, което може да мине за престъпление тук, го наричаме ПДБ — пиян до безсъзнание.

Той вдигна чашата си и отпи прилична глътка.

— От Коледа до Великден сме пълни почти 90 процента. Може да се каже, че сме роднини. От време на време някой разярен съпруг, въоръжен със стик за голф или тенис ракета, тръгва да си отмъщава. Углавно престъпление. През последните пет години сме имали няколко счупени носове, като нарушителите са задържани в момента на извършване на деянието, и може би дузина с наранено его, това е всичко.

— Говори добре… за теб.

— Струва си. Сигурно е. Дават добри пари за осигуровки и пенсии, въпреки че едва ли ще живея толкова дълго, че да се възползвам. През половината от годината посещаемостта пада до около 20 процента. По това време все едно сме на призрачен остров с денонощен бар, но мен това ме устройва.

Той вдигна джина отново и отпи до топящите се бучки лед.

— За отсъстващите приятели — повтори тоста си.

— Има ли поръчка за вечеря днес? Монтгомъри примигна няколко пъти със сълзящите си очи. Ларсън бутна настрана това, което бе останало от рома, за да може барманът да почисти. Въпреки красотата, това беше последното място, където би искал да се озове след 20 години.

— Чакаме поръчка. Всеки обяд, всяка вечеря. Обаждат се, за да проверят специалитетите.

— Ще провериш ли заради мен?

Монтгомъри не изглеждаше доволен. Но слезе от стола пред бара и изчезна зад вратата към кухнята. След няколко минути се появи и отново го яхна.

— Ако се ебаваш с мен — каза Монтгомъри, — по-добре спри.

— Не се ебавам.

— Поръчката за вечеря за трима е променена на двама преди десет минути. Но предполагам, че ти вече си знаел. Какво става тук, шериф?

Ларсън нямаше представа за какво говори, но не каза нищо, за да го опровергае.

— Как точно да стигна до „Пясъчния долар“?

— Южния край на острова — посочи той. — Собственици са италианската фамилия Валенти. Но я ползват най-вече техни приятели. Има няколко къщи там, но почти всички са на голямо разстояние една от друга. Не отговори на въпроса ми какво е направил този тип. Защо щатски шериф е заинтересован?

— Заместник-шериф — поправи го Ларсън. — Да, не ти отговорих.

— Ей, мога да пазя тайна.

— Сигурен съм, че можеш — каза Ларсън. — Има ли някакъв начин да разберем дали някой от тях е напуснал острова?

Монтгомъри не отговори. Поне не веднага. Вместо това даде знак на бармана, който му донесе телефон. Набра трицифрен номер и изчака.

— Чарли — каза той, без да си даде труда да се представя. — Тук ли е лодката на Валенти?

Замълча, докато слушаше какво му казват, и попита:

— Какво? Преди няколко минути, прав ли съм? — продължи, след което спря отново. — Така си и мислех.

Затвори, бутна телефона и пийна от чашата си.

— Един от твоите хора е изкарал лодката преди по-малко от пет минути.

— Ето ти и променената поръчка.

Ларсън погледна мобилния си телефон. Нямаше обхват. Оправи сметката с бармана и използва единствения обществен телефон в хотела да се обади на Томи Томелсън, но се свърза с гласовата му поща. После опита да се свърже и с Хоуп, но попадна в претоварена мрежа. Операторът му каза да опита отново.

Когато Ларсън се върна в бара, Монтгомъри се бе облегнал назад и непохватно рисуваше фигурки върху изпотената чаша. Ларсън се оплака от мобилните услуги на острова.

— Всичко е божа работа тук — съгласи се Монтгомъри. — Имаше един превозвач, който беше по-добър от другите, но бога ми, не се сещам кой беше.

— Кога си получават ястията?

Загоряла възрастна жена с опъната от много пластични операции кожа, гледаше Ларсън и пиеше бистър коктейл. Запита се какво ли означава това, че седемдесетгодишни бабички се опитват да го свалят. Той се подсмихна неловко.

— Всяка вечер в седем часа — каза Монтгомъри и провери часовника си. — Имаш да убиеш десет минути.

На Ларсън не му допадна особено подборът на думите.

— Кой я доставя?

— Тази вече сигурно е Орландо.

— Не му казвай нищо за това. Искаме доставката да протече както всяка вечер.

— Разбрах — каза Монтгомъри. — В южната част на плажа има път отдясно. Следвай го, докато свърши. „Пясъчния долар“ е вторият отляво. Означен е. Искаш ли голф карта ми?

— Ще вървя пеша.

— Орландо ще пристигне с неговия карт няколко минути преди седем — каза възрастният човек. — Не прави нищо, преди да си е отишъл, разбрано? Той е добро дете. Не му трябват неприятности.

Стиснаха си ръцете и Ларсън си тръгна.

37.

— Доктор Маркобиц?

— Кой е?

Обезпокоена, че действията й могат да струват живота на Пени, Хоуп се чудеше как да отговори на въпроса, така че да намеси и себе си. Пръстите й защракаха по клавиатурата. Накрая написа:

— Една майка. Ромеро отвлякоха дъщеря ми. Нуждая се от вашата помощ.

„Не. Не мога да ви помогна“.

— Оставихте портала отворен с някаква цел.

„Да“.

— Значи искате да ми помогнете. Както и аз на вас. Дъщеря ми при вас ли е?

„Не“.

— Трябва да ми помогнете.

Не последва отговор, курсорът трептеше като мигащо око.

„Те отвлякоха внука ми, Адам. Ако дъщеря ми и нейното семейство се обадят в полицията, заплашиха, че ще го убият. Спасете внука ми и съм готов на всичко“.

Хоуп се взря в мигащия курсор на екрана, пръстите й внезапно застинаха. Отговорът му беше толкова неочакван, че тя не знаеше какво да прави. Накрая написа единственото, за което можа да се сети:

— Къде е дъщеря ми?

Въпросът стоеше на екрана, курсорът мигаше. Тя чакаше неговият текст да се появи под нейния.

„Проследете електронната поща“.

Докато протягаше ръце към клавиатурата, диалоговият прозорец внезапно изчезна. Първо си помисли, че е неизправност. Милър още беше на телефона и тя го попита:

— Какво стана току-що?

— Прекъсна. — Тя дочу яростното тракане на клавиатурата. — От негова страна — докладва Милър. Почти незабавно се чу: — По дяволите! — Извика като човек, който не е свикнал да псува. — Току-що те засякоха!

— Какво?

— Изключи машината! Прекъсни връзката веднага!

Хоуп се изправи от края на леглото, клавиатурата се изплъзна от скута й и се стовари на килима. Втурна се към дистанционното на телевизора, поставено на малката кръгла маса до прозореца. Започна да натиска копчетата, но нищо не стана, и тогава разбра, че го държи обратно. Обърна го, натисна МЕНЮ и започна да се рови в опциите. Когато включи телевизора на режим ПРЕДАВАНИЯ НА ЖИВО, даваха епизод от „Сейнфилд“.

— Доктор Милър? — попита тя, като се върна на телефона.

— Засякоха те. Разбираш ли?

— Проследете електронната поща — каза тя и повтори онова, което бе прочела.

— Порталът трябваше да е отворен, нали разбираш, необезопасен, за да можем да направим това. — Той говореше, сякаш се извинява сам на себе си. — Щом те засекат, отиват директно до машината, която ползваш. Нямаше какво да направя.

— За каква електронна поща говореше той? — повтори тя.

— Предоставихме им уникалното ID на компютъра ти.

Тя си помисли за Ларсън.

— Ще бъдат арестувани, преди да могат да направят нещо по въпроса.

— Не можем да бъдем сигурни.

— Напротив, можем. Сега се успокойте и мислете — каза му тя.

Беше близо до Пени, усещаше го.

— Трябва да се съсредоточим върху това, което ни каза. Проследете електронната поща. Можете ли да проследите всяко електронно писмо, което вероятно е изпращал през вашата мрежа?

— Изложих те на опасност.

Тя отлепи слушалката от ухото си. Пое голяма глътка въздух, преди да продължи:

— Докторе, трябва да се стегнете.

38.

Гущери припълзяваха шумно из чупливите листа на гъстите храсталаци от двете страни на пътя. Здрачът отстъпваше, докато Ларсън пиеше питието си с Монтгомъри. Небето още пазеше матовия си опушено син цвят, докато няколко звезди се опитваха да го пробият. Ромът пулсираше в него и се надпреварваше с адреналина и действието на еспресото. Мечтаеше за подкрепление, но вече бе направил своя избор.

Въпреки това, което бе внушил на Хоуп, той се съмняваше, че ще открие Пени при Марковиц. Ромеро бяха твърде умни да оставят козовете си на едно място. Но Марковиц си оставаше вероятна връзка, която си струваше да бъде проверена, и Ларсън смяташе да направи точно това.

Той остави пътеката, настлана с пясък и счупени миди, и се мушна в гората от сплетени тропически растения. Тук почвата под краката му беше мека и влажна.

ОСПРЕЙ, тържествено обявяваше табелата над входната врата. Вътре не светеше. Отпред нямаше електромобили.

Пясъкът пред дома бе осеян с ями от проливен дъжд, недокоснат от гуми или стъпки, и говореше, че в „Оспрей“ няма никого.

Ларсън внимателно си запроправя път сред шубрака, тръгвайки към северната страна на това, което според указанията на Монтгомъри трябваше да е „Пясъчния долар“. Издигнати върху колове, за да се предпазват от бурите, първите етажи на домовете бяха на дванадесет стъпки над морското равнище. Ларсън трябваше да се изкачи или по предните, или по задните стълби, за да може да хвърли поглед вътре. Обграден от боядисана в бяло решетъчна оградка, която продължаваше към навеса за електромобили на нивото на земята, върху пясъка лежеше ръждясал акумулатор от голф карт с проблясващ нивомер и жици, отпуснати като спящи змии. Самият карт липсваше и Ларсън си помисли, че е на брега, в подкрепа на думите на Монтгомъри, че единият от тримата е заминал неочаквано. До ръждивокафявата газова бутилка боботеха два климатика. Виждаха се и две пластмасови кофи за боклук, които преливаха. Сред бръмченето на климатика Ларсън долови нечии забързани стъпки над главата си. Някой се изкачваше или слизаше по стълбите. Освен това викаше, но звукът бе приглушен и не можеше да различи думи.

Ами ако другият човек не беше напуснал острова, а бе отишъл да докара моторницата на Валенти, за да преместят професора? Ами ако електронното проучване на Милър някак е било засечено? Или Марковиц е завършил работата си и Лаена е напълно разшифрована? Ами ако самият Марковиц трябва да присъства на предстоящата среща на мафиотите?

В стаята на първия етаж светеше лампа. Ларсън се протегна и докосна дръжката на глока си, но не го извади.

През следващите десет минути той търпеливо продължи да чака доставката от ресторанта. Ушите му пищяха. Въздухът миришеше на кисело. Всичко на острова беше в процес на гниене. В далечината избръмча двигател и Ларсън помисли, че е познал за плана за преместване. Но като приближи, му заприлича повече на самолет. Изведнъж наблизо прелетя хидроплан, ниско над водата, с проблясващи светлини. Ларсън се възползва от шума и суматохата да се изкачи по задните стълби на „Пясъчния долар“.

Там страховете и предположенията му се потвърдиха, тъй като едва не се спъна в два куфара и кашон, оставени на стълбите пред вратата. През остъклената врата на кухнята можа да види безпорядъка, който цареше по рафтовете, всякакъв вид стъклария и пластмасови бутилки, от фъстъчено масло до боровинков сок, някои пълни, други празни, всички наредени по рафтовете като войници. Отпечатъци — досети се той. Всяка повърхност, по която можеше да има отпечатъци от пръсти, бе извадена от рафтовете и отделена. Естествено, старателно избърсана.

Вече съвсем наблизо, самолетът продължаваше да стене. Беше се приземил и рулираше. Накрая двигателите му бяха изключени и настана тишина. Ларсън бе забелязал дълъг док встрани от овалния плаж и реши, че хидропланът най-вероятно е акостирал там.

В този момент слабите светлини на голф карт разцепиха нощния здрач. Возилото се изкачи безшумно до предната врата на „Пясъчния долар“, един тийнейджър слезе и се качи по предните стъпала с поднос в ръце. Ларсън чу ехото на звънеца зад стените и изчака да чуе приближаващите стъпки. Появи се мъж, когото Ларсън видя само в гръб. Той се отдалечи по коридор в тюркоазено и бежово към входната врата.

Докато мъжът беше с гръб към него, Ларсън заобиколи оставения багаж и опита бравата на кухненската врата. Тя се завъртя. Отвори и влезе, опитвайки се да затвори безшумно зад себе си.

Две тихи стъпки го отведоха по-навътре в кухнята и далеч от полезрението на мъжа до входната врата.

Той свърза самолета с багажа на верандата. Похитителите на Марковиц го местеха.

Промъкна се тихо в малка трапезария. На голямата стена имаше огледало в рамка от мидени черупки. В него Ларсън видя профила на мъжа, който стоеше на вратата, докато даваше бакшиш на колежанчето и приемаше подноса с храна. После затвори вратата и остави подноса на земята, без да показва намерение да се храни. Ларсън чу как мъжът бърза нагоре по стълбите, изкачвайки се до втория етаж.

— Приключвай вече! — извика мъжът. — Защо, по дяволите, се бавиш толкова?

— Почти е готово — отвърна друг силен глас. Сякаш на по-възрастен мъж. Предизвикателен. — Файлът е голям. Най-много няколко минути. Просто събирай багажа. Не ме притискай.

Марковиц.

— Пристигнаха! — каза по-младият глас. — Току-що кацнаха. Всеки момент ще са тук, за да вземат нещата ни. Побързай!

— Казах, че е почти готово! — отговори по-старият мъж. — Нищо не мога да направя, за да увелича скоростта.

Ларсън чу отчетливото чаткане по клавиатурата; някой пишеше с бясна скорост. Почти е готово. Дали говореше за Лаена? Скорост на прехвърляне на данни. Къде и на кого?

Нямаше друг избор, освен да изиграе своя ход. Ларсън извади оръжието си и зави зад ъгъла в коридора. Промъкна се през миризмата на риба от вечерята и се насочи към началото на стълбите, които водеха към втория етаж.

Пристъпи напред колебливо. Оръжието му сочеше право нагоре към двамата, а може би трима, спорещи мъже, които чуваше, но още не беше видял.

39.

Томи Томелсън влезе в стаята със собствената си магнитна карта. Потеше се и лъхаше на горчиво-кисело, докато се обърна да заключи вратата и да я барикадира. В лявата си ръка държеше черно-бялата униформа на камериерка. Подаде й я и нареди:

— Облечи това. И побързай!

Тя тръгна към банята, но Томелсън й препречи пътя с протегната ръка.

— Няма нужда да се събличаш — каза той. — Освен това не искам да влизаш в онзи капан. — Посочи първо към спуснатите щори, после към вратата зад себе си. — Прозорците и вратата. Бърз изход.

Той се обърна към вратата, за да не я притеснява, и продължи:

— Не събличай дрехите си. Просто метни това отгоре.

— За какво е цялото това бързане?

Очите на Томелсън й казаха всичко.

— Някой е тук?

— Някакъв мъж на информацията задава въпроси — каза й той. — Нямам представа как ни е открил толкова бързо.

Хоуп хвърли бърз поглед към телевизора. През последните четирийсет и пет минути си бе блъскала главата какво да направи. Искаше Ларсън да е тук, когато тръгва да бяга. Искаше Милър да се обади с повече информация за електронното писмо, което спомена Марковиц.

Томелсън каза:

— Няма да поемам никакви рискове.

Тя помисли да му обясни какво е направила, но преглътна думите си. Опита да издърпа панталоните над прасците си, но нямаше смисъл; крачолите щяха да се подават изпод полата. Разгледа дрехата, разкопча ципа и я навлече през глава. Горната част скриваше ризата й, но полата, с пришита фалшива престилка, стигаше само до коленете й. Тя се пресегна под роклята, изрита обувките си, разкопча панталона и го свали.

Томелсън намери плик на хотелската пералня за мръсни дрехи и й го подаде. Тя сложи панталоните в него.

Някъде наблизо свиреше музика. Отекваха детски гласчета: „Почерпка или номер!“. Само преди няколко дни с Пени правеха подобни планове за тази вечер. Споменът за това я сломи.

— Обувките не са подходящи — каза тя, поглеждайки надолу.

Кафяви обувки без връзки с черна униформа. Томелсън не удостои това с отговор. Вместо това каза:

— Ще минеш спокойно през коридора. Използвай стълбите. Ще излезеш през задната врата на хотела, до игрището за голф. Насочи се надолу по колоездачната алея. Сега там цари бъркотия заради Хелоуин. Намери някое хубаво място, където има много хора. Когато си готова, ми се обади.

Той надраска номера на ъгълче от списание, откъсна го и й го подаде. Ръката му се тресеше — от алкохола или от нерви.

Хоуп пъхна листчето в джобчето на престилката си.

Зад Томелсън вратата се отпори с трясък и тя чу гръмотевичния звук на изстрели.

Хоуп се хвърли на пода, толкова замаяна от страх, че не можеше да вижда.

40.

Ларсън беше преполовил стълбите, когато виковете престанаха. Внезапната промяна го накара да се обърне. Беше особено впечатлен от бялата порцеланова фигурка на едрогърда морска сирена, поставена върху малка масичка в горната част на стълбите. Сякаш гледаше право в него. И се смееше.

Тогава, макар едва доловимо, сирената се заклати настрани. Подът бе помръднал, а с него и масата, и фигурката върху нея. Някой се спускаше по стълбите. Всички тези заключения връхлетяха Ларсън едновременно, заставиха го да отпусне колене и да отмести дулото на глока малко вляво. Приклекна и вдигна оръжието си. В горната част на стълбите изникна мъж, който започна да стреля.

Ларсън натисна два пъти спусъка и нарочно плъзна крака си надолу по стъпалата да търси прикритие. Бялата мазилка изпълни въздуха, посипвайки се като сняг. Третият изстрел, който произведе, бе насочен към корема и отнесе по-голямата част от коляното на мъжа, завъртайки го като танцьорка. Улучен, мъжът пусна още три куршума, които потънаха в стената.

Ларсън се озова в долната част на стълбите и замръзна. Ръката му не трепна, когато стреля отново, но мъжът се беше извърнал и лицето му почти не се виждаше. Порцелановата фигурка изригна от масата и се разлетя на хиляди парчета.

Парче месо се откъсна от гърба на стрелящия. Той се наклони напред и се срина на земята. Най-горното стъпало се разцепи на трески, както и петото надолу.

Нито един от тези изстрели не дойде от Ларсън.

Монтгомъри му бе дал грешна бройка.

Младо момче се появи в горния край на стълбите, стиснало с две ръце полуавтоматично оръжие. Присвитите му очи бяха почти затворени. Беше на около двайсет, ако изобщо имаше толкова, все още с тежко акне. Лунички. Червеникава коса. Човек би го взел за момче от църковен хор, а не за убиец. И стреляше като такъв. Бе застрелял другия — по погрешка. Изстрелите продължаваха надолу по стълбите, като караха дървото и килима да отскачат и да се разлитат на късове. Ларсън го повали с един куршум, от който момчето залитна назад, приседна и се опря на стената до масичката, където бе стояла фигурата на сирената. Втренчи се пред себе си, отпусна се настрани и замря. Ларсън се премести в коридора на долния етаж да се прикрие.

— Доктор Марковиц? — извика той, след като си пое въздух. — Щатски шериф. Ало? Доктор Марковиц? Качвам се горе. Ръцете на тила, колената на пода или ще стрелям. Доктор Марковиц?

Той бавно си проправи път нагоре, съсредоточавайки се върху двамата на последното стъпало, и се питаше дали някой от тях има муниции да продължи престрелката. Две стъпала по-нагоре той се убеди, че момчето е мъртво, и го изпълни безсилен гняв, защото детето нямаше представа от оръжия, а той трябваше да го убие, за да се защити.

Първият, който се бе превил напред в поза на разкайващ се грешник, беше улучен в червата и губеше кръв. Беше в безсъзнание, но по някакъв начин бе запазил първоначалната си поза. Ларсън стигна до площадката и ритна оръжието настрани. То падна по стълбите и издрънча на долния етаж. Огледа се за телефон. Може би беше възможно да извика медицинска помощ и да го спасят.

Докато търсеше телефон, Ларсън забеляза Марковиц. Позна го, въпреки че бе с гръб към него. Повика го:

— Доктор Марковиц! Ръцете така, че да ги виждам, моля ви.

Едва тогава Ларсън забеляза малката струйка кръв в основата на къдравата бяла коса на мъжа. Той си спомни безразборните изстрели на първия, когато му отнесе коляното, и звуците на куршумите, потъващи в стените. Един от тях бе улучил Марковиц.

— Доктор Марковиц!

Пръстите на стареца още лежаха върху клавиатурата, но не помръдваха. Той също бе мъртъв. Докъде бе стигнал с дешифрирането на Лаена, щеше да се разбере по-късно.

Ларсън бързо, но старателно започна да претърсва къщата, стая след стая, с надеждата да открие Пени. Търсеше следи от присъствието на малко момиче при запасите с храна, в прането, в принадлежностите за вана, за плаж, всичко, което можеше да се сети, но не откри и следа. Върна се горе при Марковиц с надеждата да намери диск или нещо подобно за съхраняване на данни, но там беше само лаптопът под ръцете на Марковиц. Ларсън го изключи и го взе заедно със захранването. Скъпо щеше да си плати, ако напусне местопрестъплението, но бе немислимо да остане и да загуби цял ден в следствия и разпити.

Докато се прокрадваше в нощта към пристанището, звънна на Монтгомъри в Усепа и му каза да извика всички полицейски части и въздушна линейка. Ларсън остави зад гърба си касапницата, но не и последствията от нея. Осъзна, че заедно с Марковиц бе загубил връзката с Ромеро, а с нея и най-добрия и може би единствен шанс да намери Пени жива.

41.

Джими Ойер, който бе спал едва няколко часа през изминалото денонощие, се надигна от леглото в задната част на шофьорската кабина на тежкия си камион, с кисел вкус в пресъхналата си уста и пулсиращи от надигащия се гняв слепоочия.

— Какво, да му се не види? — изкрещя той на този, който блъскаше по страничното стъкло.

Разтърка очи, примижа и потърси очилата си. Когато забеляза сребърната значка, измърмори само едно „Мамка му“, смъкна се долу и се пресегна през предната седалка да отвори вратата. Ченгета!

Един юмрук отново заблъска по стъклото.

— Задръжте малко… — промърмори той, докато идваше на себе си. Опита се да си спомни какво може да е направил, ако въобще беше направил нещо. Сети се за проститутката в онази отбивка след Омаха, но той й беше оставил петдесетачка отгоре, след като се държа малко грубо, а тя му каза, че това оправя нещата. Бореше се със замъгленото си съзнание. Каква точно беше тази значка? Не я беше огледал хубаво.

Междущатско нарушение?

О, пусто да остане. Той беше спирал на всеки кантар, както се изискваше, и му се бяха разписали за товара — перални, сушилни, съдомиялни и готварски печки. Какъв, по дяволите, можеше да е проблемът тогава?

Изпръхтя и преглътна, за да прочисти гърлото си, напипа бравата и отвори вратата.

— Какво има?

С ръце на баскетболист, човекът се пресегна към него с невероятна бързина. Джими почувства топлина по врата си и го стисна, тъй като му бе станало трудно да диша. Погълна въздух, но вместо през носа и устата дишаше през гръкляна си. Когато издиша, от него бликна топла струя кръв, която опръска прозореца и вратата. Бяха му прерязали гърлото. Закашля се, опита да извика, но червеният дъжд само плисна по-силно.

Ченгето беше дребен тип с тъмна кожа, изгорено лице, присвити очи и тридневна брада. Той блъсна Джими назад с неочаквана сила.

Джими имаше само няколко излишни килца, но бе шокиран от това колко лесно го повдигнаха над седалките и го положиха в леглото. Замахна с дясната си ръка, но натрапникът го сграбчи за китката — с невероятна сила — и с рязко движение я изви и усука; Джими чу как нещо изпука и почувства по-силна болка, отколкото бе предполагал, че може да понесе. После дребният човек го наведе, изтъркаля го и завърза ръцете и краката му с жицата на микрофона от радиоприемника.

Докато лежеше по корем като конче люлка на собственото си легло в кабината, Джими се задъхваше и лигавеше, за да поеме глътка въздух, и гледаше как локвата кръв се разлива по възглавницата. Неговата кръв, от неговата шия.

Когато човекът излезе от кабината, погледът на Джими бе започнал да се замъглява. Люлееше се, стенеше, но локвата под него растеше с всяка изминала минута. Тъмнозелени и лилави кръгове се появиха в периферното му зрение, като че ли някой си служеше непохватно с фотоапарат и бе сложил пръст пред обектива. Джими съжаляваше за курвалъка, за всички грешки и искаше просто да си е у дома с жена си.

Зеленото и лилавото се събраха и сега той виждаше само тях. Усети, че вратата на кабината се отваря. Чу как ниският мъж стяга нещо. За секунда на Джими му се стори, че е зърнал красиво малко момиченце на седалката на шофьора, със сребристо тиксо около очите и парцал в устата. Но може би това беше само спомен за собствените му деца.

Погълнат от скръб, задавен в собствената си кръв, Джими Ойер умря на музиката на Винс Гийл от четиристотинватовата уредба, която си беше купил.

42.

Ларсън свърна от пътя заради няколко тийнейджъри, които бяха тръгнали за сладки, докато вземаше завоя към игрището за голф на хотела. Бе включил чистачките да почисти предното стъкло от морските пръски, които се бяха наслоили само за няколко часа. Ярките сини и червени сигнални светлини от линейките привлякоха погледа му и се отразиха по лицата на десетките зяпачи, повечето маскирани.

Влезе в обхват чак когато стигна до средата на залива. Нито Хоуп, нито Томи отговаряха на обажданията му и това го накара да подкара корабчето на Томелсън с бясна скорост. В гърлото му се събираше стомашна киселина. Оцени това, което бе свършил, като убийствен провал. Беше дошъл тук с благородното намерение да спаси дъщеря си, да закриля Хоуп, да осигури бъдеще и за двете. Той се виждаше като част от това бъдеще.

Но сега?

Спря колата и измина останалото разстояние пеша. След като провери първия завой и се озова под навеса на хотела, попадна в същинска лудница.

Нямаше го малко повече от три часа. Осъзна, че се е върнал в друг свят.

Нощта на Хелоуин беше достатъчно оживена, но светлините на линейките бяха примамили местните жители като нощни пеперуди. Петдесет, а може би повече се бяха скупчили, задържани да не влязат от персонала, състоящ се от колежани в техните зелени блузи за голф.

Вечерният въздух на Флорида му се стори задушен като нощите в Сейнт Луис през август. Разхлаби яката си, но разбра, че не платът го кара да се задушава. Беше окачил федералната си значка на ремъка за документи около шията. Тя се удряше в гърдите му. С пресъхнало гърло, отправи предупреждение към себе си да не разкрива нищо. Обучен в изкуството да лъже, за да защити самоличността на свидетел, той прекоси навеса и за пръв път привлече внимание върху себе си.

— Вие! — извика по-възрастен мъж, облечен в измачкана униформа. Копчетата на ризата му бяха закопчани накриво, яката се подаваше под разхлабения възел на черна вратовръзка.

Носеше стикер с надпис „Началник“. Имаше костеливата фигура на сержант кашик. Образът се допълваше от късо подстриганата побеляла коса и неизбежния крив нос. Но годините го бяха накарали значително да омекне. Бирите, изпити в задния двор на дома му, бяха накарали бузите му да увиснат като самар. В каменния му поглед се четеше презрение и едва сдържано раздразнение от това, че нощта му е прецакана безвъзвратно.

В тълпата имаше много малки деца. Човекът паяк, Жената котка, Звездните рейнджъри. Ларсън преглътна сухо, разбирайки, че няма начин да изкараш началника на полицията от дома му заедно с всички автомобили за спешна помощ за нещо по-незначително от престъпление срещу личността.

Отвъд тълпата, която задръстваше единствения път до „Гаспарийя“, Ларсън видя подредените броня до броня коли, които се точеха на повече от петдесет метра след знака „Стоп“ на кръстовището. Сред заседналите коли се открояваше микробусът на „Новини 7“, чиято недодялана антена стърчеше през покрива като огромен тирбушон.

Присъствието на микробуса на телевизията подсказа на Ларсън, че е изостанал поне с час от онова, което се е случило тук.

Началникът на полицията примижа към значката му и каза:

— Елате с мен. — Това не беше покана. — На почивка ли сме? — попита началникът саркастично, като забеляза значката на Ларсън от Шерифската служба.

Бледа, изнервена женица в хотелска униформа зад регистратурата привлече вниманието на Ларсън. Изглеждаше зле и той мигновено се почувства по същия начин.

— Какво става тук? — попита Ларсън.

— Мислех, че аз съм този, който задава въпросите — каза началникът, след което направи безсмислен опит да спре и да се ръкува. Стисна ръката му прекалено силно. — Флойд Уотърс — представи се началникът. — А вие сте…

— На гости на приятели — каза Ларсън. — Видях екскурзиантите.

Началникът посочи пътя.

Черно-бели снимки висяха по стените на хотела и говореха за друга ера. Бели рокли и дървени стикове за голф. Деца с три четвърти чорапи и папийонки.

Началникът зави наляво в горната част на стълбите.

— От къде сте?

— Вашингтон. — Ларсън излъга лесно, защото беше използвал този град достатъчно често. Нямаше желание да се идентифицира като човек от Отдел за издирване на престъпници точно сега.

— Къде живеят приятелите ви?

— При залива. Но предпочитам да не ги замесвам в това.

— Обзалагам се, че е така.

Началникът грубо избута един от подчинените си. Ларсън потръпна при мисълта за гледката на просналата се жена. Наведе глава, не можеше да се застави да погледне.

— Докторите стабилизираха белия мъж и го откараха с линейка. Единият куршум беше попаднал в крака му. Другият в белия дроб.

Белият мъж. Описанието отекна в главата на Ларсън: Томелсън.

Мъртвият мъж на земята имаше средиземноморски тен. Явно не бе от достатъчно чистокръвна порода за Флойд Уотърс. Беше получил куршум под брадичката, който трябва да го е убил наместо. Томи или бе стрелял клекнал, или от пода.

— Каза ли нещо? — попита Ларсън — Този, който оцеля.

— Беше в безсъзнание, когато го видях — отговори началникът.

Началникът посочи със зацапания връх на черната си обувка 9-милиметровата берета на Томелсън, която се подаваше изпод леглото, и каза:

— Това е 92FS. Използват го военните и федералните. — Той погледна към Ларсън и каза драматично: — Ще задам този въпрос веднъж и само веднъж. Познавате ли този бял мъж?

— Ще ми дадете ли име, или трябва да позная работата му?

Едрият мъж се приведе с явната мисъл, че може да уплаши Ларсън.

Вратите на шкафа висяха отворени. Ларсън забеляза дистанционното на телевизора на леглото и освен това, за своя изненада, преобърната клавиатура на килима.

Ларсън внимателно огледа стаята. На пода, на не повече от две стъпки разстояние от крака на началника, имаше полуотворен плик за пране. Той разпозна панталоните на Хоуп, които й бе купил от Таргет.

Отвлечена? Избягала? Усети, че дишането му се учестява.

Ларсън трябваше бързо да измисли достоверна причина да излезе. Той помисли, че убитият мъж на пода е липсващият пазач на Марковиц. Мъжът е бързал за залива час след като Хоуп се бе регистрирала. Дали Ромеро имат човек в хотела? Имаше ли някакъв друг начин да са разбрали, че тя е тук?

Погледът му се върна на клавиатурата, чудейки се какво общо има тя.

— В стаята е регистрирана двойка — каза началникът, докато разглеждаше листа, даден му от патрула. — Възможно ли е щатски шериф да е искал да уреди нещо?

Той се опита да въвлече Ларсън в състезание по издръжливост на погледи, но той нямаше намерение да му го позволи.

— Шериф да носи 92FS.

— Аз лично нося глок — каза Ларсън и се потупа отстрани да му покаже скритото оръжие. — Също и всички от екипа ми.

— И този екип е…

— Базиран във Вашингтон.

— В плика за пране има чифт женски панталони четвърти номер.

За човек, който се опитва да се впише в стереотипа, Уогърс бе доста наблюдателен. Ларсън каза:

— Е, къде е тя? Ако това е отвличане, тогава съм длъжен да уведомя Бюрото… както и вашите момчета.

Това беше единственият коз, който можеше да изиграе — заплаха от федерална намеса. Надяваше се, че това ще му осигури привилегията да си тръгне, без повече да му бъдат задавани въпроси.

Началникът изгледа Ларсън, без да му мигне окото. Ако се съдеше по дъха му, човекът се бе почерпил с няколко чашки по-рано вечерта.

— Кои, казахте, са приятелите ви?

Ларсън не беше казал.

— Семейство Кемпър. Имат две красиви дъщери — добави Ларсън. — И двете са омъжени, но нещата се променят. Чуваме се от време на време.

— Е, щом е от време на време — отвърна началникът, мислейки за много остроумен.

— Защо не се приберете при приятелите си и не изчакате утрешния вестник? Ще е по-добре за всички.

— По-добре за мен — каза Ларсън.

— Имате ли лична карта или нещо такова? Ларсън имаше, но на нея пишеше, че адресът му е в Сейнт Луис.

— Ще ви напиша номера си.

Той заобиколи един патрулиращ офицер, който изпълняваше ролята на криминолог на местопрестъплението, и видя едно списание. Ъгълчето на задната корица беше откъснато. Ларсън го погледна за момент и реши, че представлява интерес. Хотелът бе прекалено луксозен, за да предлага скъсани списания.

Той надраска главния номер във Вашингтон — този на Ротем — върху някакъв абонаментен талон и го подаде на Уотърс.

— Имате визитки точно зад значката си — каза началникът, като посочи гърдите на Ларсън.

Той беше забравил, че е закачил значката там. Разбира се, имаше и в портфейла с документите си. Бързо каза:

— И ще съм щастлив да ви дам от тях, в случай че искате да прекарате следващите три дни в Талахаси по разпити.

— Знам кой сте — каза началникът.

Ларсън се съмняваше, че има и най-малка представа, защото много полицаи свързваха Шерифската служба със защитата на свидетели, но не беше невъзможно.

— Значи сме квит. Ще получите обаждане по някое време тази вечер или утре сутрин и ще искате да говорите с мен. Но първо позвънете на този номер, преди да направите грешка.

— Не приемам заповеди от вас, момчета — каза Уотърс.

— Тогава приемете съвет.

Ларсън не каза нищо повече. Той мина покрай мъжа и излезе от стаята с желанието да отнесе панталоните на Хоуп със себе си. Чудеше се дали те щяха да му подскажат какво се е случило с нея.

* * *

Ларсън излезе през задната врата на хотела, спря по средата на учебното голф игрище и се обърна да огледа покрива над стаята на Хоуп. Чудеше се дали няма да я види свита там, скрита в сенките. Не я видя. Попарен от тревога, той заобиколи, остави относителното спокойствие на задната част и се върна обратно отпред при шумната тълпа. Уплаши се от атмосферата, която цареше там, и се върна в наетата кола, без да я е открил.

Чак тогава се сети да провери мобилния си телефон, който не бе издал нито звук през последния час, с изключение на безуспешните му опити да се обади, и разбра, че е забравил да го включи. Иконките показваха, че има седем писма и две гласови съобщения.

Вече зад волана, той се свърза с гласовата си поща. Чу гласа на Томелсън и му се стори, че времето е спряло.

„Ларсън, Томи е. Слушай, някой души около хотела и това не ми харесва. Ще преместя пакета с костюм за Хелоуин. Обади ми се.“

Той изтри съобщението. Електронен женски глас обяви: „Второ съобщение“:

„Ларс… аз съм.“

Тя звучеше задъхано и уплашено.

„Случи се нещо с твоя приятел. Беше ужасно. Каквото и да правиш, не ходи в хотела. Аз съм в един бар. Казва се «Темптейшън». В зелено и бяло. Срещу колелата под наем. Ще остана тук…“

Тя замълча за миг. Той усети как си поглежда часовника.

„… най-много час. След това не съм сигурна. Обади ми се или ела.“

Тя отново замълча.

„Побързай.“

„За да изтриете това съобщение, натиснете седем. За да го запазите, натиснете девет. За да отговорите…“

Ларсън прекъсна линията, провери кутията със съобщения на своя блекбъри и видя двете пропуснати повиквания, второто от които бе направено петдесет минути по-рано, докато още беше на лодката на Томелсън. Ядоса се на себе си, че не е включил звука на телефона.

Докато обикаляше малкото селце в търсене на колела под наем или на тента в бяло и зелено, той й се обади. Този път тя вдигна. Тъкмо започнаха разговора, когато тя изскочи пред очите му.

Влезе в колата и това беше първият момент, в който можеше да се отпусне от часове, и едва не припадна.

— Аз съм виновна за всичко. Прецаках го. Милър ме предупреди, че могат да ме проследят. Но исках да…

— Милър?

— Отбий някъде. Трябва да поговорим.

Ларсън тръгна право към обществения плаж. Хоуп му разказа за кратката си връзка с Марковиц, осъществена с помощта на Милър. И бързото й засичане. Тя описа с детайли действията на Томелсън в хотела. Ларсън й разказа за престрелката в Усепа и спънката, която се получи. Той посочи лаптопа в краката й и Хоуп се приготви да работи на него, докато си говореха.

— Семейството му трябваше да ни осведоми за внука — каза Ларсън. — Това обяснява всичко.

— Марковиц мъртъв? — Осмисли го. Животът на Пени бе обречен. — Трябва да е запазил някакъв диск, да се е подсигурил за всеки случай.

— Огледах. Нищо не видях. Претърсих го, защото мислех, че има USB стик. Нищо. Затова взех лаптопа.

— Списъкът трябва да е на хард диска — каза тя, вече включила лаптопа. — Въпреки че само по себе си това не ни помага особено.

— Може да помогне на други.

Ларсън мислеше за системата, която укриваше невинните от убийците, които бяха на свобода, за извратената логика на всичко това и доброволното си участие в него. Сега плътта и кръвта му бяха станали част от това и му се струваше, че е изкупление за неуспешния му опит да оцени правилно моралната страна на въпроса. Той с такава готовност се беше концентрирал върху Хоуп и върху Пени, че едва сега осъзна огромната значимост на предотвратената продажба на Лаена. Навън сигурно имаше не десетки, не стотици, а хиляди като Пени. Мнозина от тях вероятно се бяха вслушали в предупрежденията и бяха избягали от домовете си и сега бе трудно да ги намерят. Стотици? Хиляди? Но дори и те още носеха имена, които фигурират в онзи списък, на кредитни карти, чекове, банкови сметки, регистрации на коли, училищни документи. Колко от тях притежаваха волята да зарежат всичко това? Колко от тях никога не бяха чували или разбрали за предупреждението? Колко от тях бяха изложени на опасност?

— Ако ти си Ромеро — размишляваше Ларсън — и си скрила този стар човек на отдалечен и недостъпен остров, от който няма път за бягство, какви мерки щеше да предприемеш, за да си сигурна, че човек като мен няма да избяга със списъка?

Тя помисли върху това.

— Ако аз отговарям за това, ще искам да виждам резултат всеки ден. И няма да му оставя единственото копие от този списък.

— Точно така.

Хоуп изведнъж разбра.

— Проследи електронното писмо! Всяка сутрин Марковиц е изпращал най-новата част от дешифрирания списък.

Пръстите й яростно забарабаниха по клавишите. Мониторът обливаше лицето й с бледа светлина.

— И няма да повериш нещо толкова ценно като Лаена в ръцете на подчинените си — каза Ларсън. — Не и когато струва десетки милиони долари. Трябва да бъде изпратено директно на теб. На Ромеро.

— „Проследи писмото“ — повтори тя. Ръцете й замръзнаха над клавиатурата. — Мамка му!

Ларсън я погледна, после отново обърна поглед към тъмния плаж.

— Каза, че с него е имало и компютърен спец.

— Поне така изглеждаше — каза Ларсън. — Млад мъж. Специалист. Не мога да кажа със сигурност.

— Е, това е ясно — каза тя и плесна лаптопа. — Работата на този младеж не е била само да наглежда напредъка на Марковиц, но и да изтрива файловете… да намали шанса Лаена или писмата да бъдат задигнати, ако наистина намине някой като теб.

С показалец тя начерта линия на запотения прозорец. В края на паркинга имаше стара лампа, която хвърляше слаба светлина към морето и осветяваше лицата им при всеки завой. Тя изчезваше от него между присветванията.

— Значи сме прецакани?

— Още не може да се каже — каза тя. — Писмата не са на този компютър. Трябва да ги е изтривал, след като ги е изпращал. Електронната му поща е на сървър — още един начин да се подсигури, в случай че откраднат лаптопа. Изтритата информация може да е тук някъде, но може да отнеме дни, дори седмици, за да се проследи и намери.

— Значи наистина сме прецакани.

— Чакай малко — каза тя, все едно говореше на Пени. — Писмата трябва да са минали по същата линия. През мрежата на университета. Мрежата на Милър. Това е искал да ми каже Марковиц. Писмата генерират дигитален номер при всяка фаза от прехвърлянето. Няма начин напълно да бъде изтрито писмо, което вече е изпратено. Остава знак във всеки сървър, през който е минало.

— Значи Милър може да ни помогне.

Ларсън запали колата. Той отново усети някаква надежда да се надига у него.

— Той стана свидетел на разговора между мен и Марковиц. — Хоуп обърна лицето си към светлината. — Знаеш ли какво си мисля? Човек като него вече се е заел с това.

43.

Дясното му око не оздравяваше. Всъщност на Пени й се струваше, че даже е по-зле. Държеше го покрито през повечето време и затова, когато завъртеше глава към огледалото за обратно виждане, изобщо нямаше видимост към леглото отзад. Изобщо не я виждаше. Минаха покрай табела, която ги приветстваше с добре дошли в окръг Колорадо.

Чудовището, както го бе нарекла Пени, откакто бе убил горкия човек, на когото бе камионът, беше уморено и си играеше игрички с лявото око — единственото му здраво око, — за да не заспива. Първо поглеждаше в дясното огледало на камиона, после през предното стъкло, после в огледалото вляво. Съсредоточаваше се върху пътя за няколко минути и повтаряше всичко отново. Винаги правеше едно и също.

Беше я сложил на удобното легло отзад, глезените и китките й бяха омотани с тиксо, но устата й бе свободна почти през целия ден. Беше благодарна, че не й запушва устата и не казва и думица, тъй като бе наясно, че ако го направи, отново ще я запуши. Беше завлякъл мъртвия мъж в някакви храсти до един изоставен път далеч от магистралата, много късно през нощта. Тя правеше всичко възможно да забрави това.

Сега лежеше, коленете й бяха отпред, така че можеше да гледа какво прави и накъде гледа. Носът й все още бе запушен от съсирена кръв, зле пострадал, но не счупен. Сантиметър по сантиметър, тя присви колене по-близо до гърдите си и вече почти достигаше чорапчето си и парчето от счупения съд.

Измъкна парчето, стисна го здраво и започна да реже сребристата лента, като работеше само през онези кратки секунди, когато той гледаше в лявото огледало.

Накрая лентата се разкъса. Той си бе пуснал кънтри музика. Звукът от нея заглуши тихите звуци от разкъсването на лентата, когато глезените й се освободиха. Стори й се невъзможно да освободи китките си. На два пъти изпуска счупеното парче върху окървавените чаршафи, заливаше я паника, докато накрая не осъзна, че той почти я е забравил. Изглежда, се мъчеше да не заспи и да преодолее болката в раненото си око.

Изчака още три часа, докато спре. Дигиталният часовник на таблото й се стори по-бавен отвсякога, мудността, с която времето се точеше, бе мъчителна.

Той никога не спираше на местата за почивка. Пикаеше или си вършеше работата в горите покрай празните пътища, което понякога му отнемаше цяла вечност. Криволичеше по черни пътища, силно отдалечени от магистралата, докато по една или друга причина не спреше на някое място. Излизаше от камиона и първо вършеше своята работа, после се връщаше да вземе пластмасовия съд за храна, от който й даваше да яде, докато той гледаше — единственото време, когато махаше лентата и й позволяваше да раздвижи ръце и крака. Тя никога не бе излизала от камиона. Досега.

Този път той хвърли поглед назад към нея на леглото и каза:

— Програмата е същата, малката ми. — Наричаше я така. — Аз ще изпълня моята, ти — твоята работа, и изчезваме оттук.

Тя кимна и изстена, сега се бе извърнала от него, защото това също се бе превърнало в част от ежедневието им. Той излезе.

Тя седна, дръпна настрани черната завеса и го видя как бързо се отдалечава към скалите с руло тоалетна хартия в ръка. С две резки дръпвания тя махна сребристата лента от себе си. Не можеше да повярва колко я болят крайниците от обездвижването. Претърколи се и падна на предната седалка, плъзна се под огромния волан и отвори вратата на шофьора с изщракване.

Сниши се и скочи на земята, чистият нощен въздух бе първото, което усети.

Но какво щеше да прави сега?

Целият й план се състоеше в това да се освободи. След като това стана, нямаше представа какво да прави.

Нямаше нищо, освен обширна обработваема земя докъдето поглед стига; нямаше къде да се скрие. Единственото място, където можеше да се притаи, бе купчината скали и канари, сред които бе изчезнал той. В далечината видя побелели от сняг планини, но те сигурно бяха на хиляди километри далеч!

Ей там! Зърна мястото. Огромна метална тръба, която минаваше под пътя. Без да мисли и секунда повече, тя притича до нея, встрани от пътя, премина в пълзене и се шмугна вътре. Дъното беше сухо и песъчливо, паяжини полепнаха по лицето и ръцете й, докато преминаваше навътре и стигна средата между големите отвори от двете страни.

Зачака, защото не знаеше какво друго да направи.

Стори й се, че измина вечност, преди да чуе отново звука от отварянето и затварянето на вратата на кабината. После се отвори пак. Затвори се. Чу краката му да се движат напред-назад и разбра, че претърсва под влекача.

Чудовището не я повика и това я изненада най-силно от всичко. Чакаше да го чуе как тръгва да я търси. Но вместо това чу да се приближават стъпки. Чу го… да се смее. Кикотеше се.

После каза високо:

— Наистина ли мислиш така? — След миг беше още по-близо. — Наистина ли мислиш, че това ще ти помогне! Мислиш, че ще позволя това да се случи, малката ми? Има ли и най-малка възможност да позволя това да се случи? Няма! И колкото по-дълго се криеш от мен, толкова повече ще чакаш до следващото ядене. ЧУВАШ ЛИ МЕ? Изборът е твой, от теб зависи! Така че добре си помисли.

Още една дълга пауза. Сега лицето му се появи в края на дългата тръба, където се беше скрила. Тя потръпна и се сви на кълбо.

Той посмя да й се усмихне.

— Не сме толкова различни, ти и аз. Харесваш ми.

Пени заплака.

44.

Ларсън изгуби по-голямата част от деня в организационни въпроси. Доктор Милър бе успял да проследи имейлите на Марковиц. Тези имейли, всичките с прикрепени файлове, бяха изпратени от Юзепа Айлънд до Маунтлейк Теръс, Вашингтон, северно от Сиатъл. Докато частният самолет презареждаше в покрайнините на Денвър, Ларсън седеше в черното кожено кресло в салона за пасажери и говореше по мобилния си телефон.

Вероятно стомахът му се бе свил при мисълта за седемте хиляди долара, колкото струваше чартърният полет за двама от Тампа до Сиатъл. Ако не компенсираха разноските му през изминалите двайсет и четири часа, щяха да са му нужни няколко години да изплати остатъка от ипотеката за къщата. Но щом животът на Пени бе поставен на кантар, това нямаше никакво значение.

— Опитах с Ротем: свързах се с гласовата му поща. Ще трябва да се примириш с мен — уведоми той Трил Хемптън.

— Къде беше, мамка му? — оплака се Хемптън. — Тази каша в Орчард хаус направо ни разби.

Ларсън познаваше унинието, което обзема хората, след като загубят някой колега. Двойното убийство трябва да бе смазващо и щеше да има дълготрайни последствия.

— Снощи изпуснах двама от хората на Ромеро и единият от тях междувременно застреля Марковиц.

— Ти си бил — отвърна той, като че ли тази възможност вече е била разглеждана.

— Беше гадно. Влязох, наложи се, и не докладвах. Ще си платя за това.

— Онези от ФБР са откачили.

— Ние сме една крачка преди всички.

— Ние? Тоест ти и свидетелят?

— Да — потвърди Ларсън. — Не сме определили каква част от Лаена е декодирана, но щом е свикана тази среща, трябва да имат по-голямата част, но не и цялата. Не знаем как загубата на Марковиц ще се отрази на Ромеро. Но по всяка вероятност е ускорила нещата за тях. Проследихме имейлите на Марковиц до адрес северно от Сиатъл. — Ларсън прочете точния адрес. — След около четири часа ще сме на терена. Искам да поставиш мястото под наблюдение, докато пристигна. Ако е възможно, използвай нашите хора. Използвай местните само ако се наложи. — Не му допадаше идеята най-добрите от Сиатъл да бъдат част от операцията. — Искам теб и Стъби с мен. Ротем да ръководи. Събираме се там по възможно най-бързия начин. Съществува известна възможност Ромеро да държат едно-две деца за заложници. Внукът на Марковиц е бил отвлечен почти по времето на изчезването му.

— Кучият му син.

— Децата са върховният ни приоритет, така че това няма да бъде нахлуване. Схвана ли, Хемп? Каквото и да става, няма да нахлуваме там.

— Вдянах.

— И никой не отива преди мен.

— Дадено.

Ларсън му прочете адреса, предоставен за втори път от Милър. Добави:

— Ние тримата — ти, аз, Стъби, — влизаме, като се стъмни. Довечера. Ще ни трябва пълна екипировка. Никакви специални сили преди нас. Никакви отряди за борба с безредиците. Никакви командоси. Но те всички ще ни трябват, ще ни трябва цялата руска армия като подкрепление, ако се стигне дотам. Най-добрите хора, които можем да съберем.

— Всичко ми е ясно.

— Но ти, Стъби и аз водим.

— Ами ако Скротъм се възпротиви?

— Тогава ще трябва да ме предупредиш, за да мога да измисля алтернативи. Не ме оставяй да вися.

— Разбрано.

— Ще трябва да се размърдаш, ако ще го правим довечера. Хващаш самолета до два часа. Ако Ротем е прав, че тази среща — този търг — ще се състои довечера, тогава това е единственият ни шанс. Внукът на Марковиц вече не играе. Трябва да действаме незабавно!

— Тогава защо продължаваш да ме държиш на телефона? — оплака се Хемптън.

45.

Стройни кедри, високи борове и пищни ели се виеха по склона на ниския хълм зад Катрина Ромеро, наподобявайки бръшлян върху руини. Надвисналите оловни облаци, накъсани, парцаливи, се носеха над главата й, а слънчевата светлина, която проникваше през тях, носеше усещане за лято и радост. Ветрецът довяваше мириса на горящи листа и звуците от оживен спор между някоя златка и катерица, които се надпреварваха да трупат запаси, преди зимата да ги е стегнала в хватката си.

Катрина яздеше жълто-сивия кон с мръсна бяла опашка. Беше облечена в черен жакет за езда върху шита по поръчка бяла риза с дузина седефени копченца отпред. „Материал за тоалетни чинии“, така един приятел на Филип наричаше пластмасовия заместител на седефа. Катрина яздеше изправена, бежовите бричове за езда бяха силно опънати.

Филип Ромеро, по кръв чичо на съпруга й Рикардо, но в живота — по-малък полубрат, бе застанал под нея и гледаше нагоре. Беше дребен мъж към трийсетте, с мургави черти и замислен поглед. Стрелна с поглед кожения клин от вътрешната страна на бедрата й, изгладен до блясък от часове триене в седлото. Тя се наведе и му подаде един CD-ROM в пластмасов калъф за бижута.

— Този е последният — каза той. — Сериозно, Кати, не знам как да ти се отблагодаря.

— Какво става? Защо да е последен? И не ми казвай, че всичко е наред. — Беше му копирала тези дискове всеки ден-два през изминалите три седмици. — Не изглеждаш добре, Филип.

— Претърпяхме огромна загуба — отвърна той. — Снощи почти не съм спал. Но това, с което разполагаме — този последен диск, — е повече от достатъчно за нуждите ни. — Долови промяна у нея.

— Значи след тази вечер повече няма да имаш нужда от мен.

— За прехвърляне на електронна поща върху дискове? Не. Но въпросът ти нещо не ми харесва. Какво има, Катрина?

— Защо не пояздим заедно? — попита тя и погледна към горите зад него. — Яздиш ли още? Колко време мина, откакто не сме яздили заедно?

— Не съм сигурен, че на Рикардо ще му хареса.

— Мислиш ли, че той действително е способен да изпитва любов?

Слисан от въпроса, особено от това, че го задават на него, на Филип не му остана нищо друго, освен да види как тя смушва коня с пети и си тръгва. Тя се надигаше и сядаше на седлото в съвършен унисон с тръса на коня по толкова изкусителен начин, че Филип реши, че е преднамерено.

Тя се извърна и извика през рамо:

— Ред Рок след половин час?

Изборът на мястото за срещата им не оставяше никакви съмнения у него. И през ум не му бе минавало, че това може да се случи.

Трийсетте минути изминаха бързо, докато подготви кастрирания жребец за езда, изпрати няколко съобщения и се обади на няколко души, за да си освободи време. Избра заобиколен маршрут през кедровата гора — покрай осмата дупка на игрището за голф, на два километра от пътя за Уинифред, после мина извън пътя неколкостотин метра на юг към групата скали, обрасли с червен лишей.

И за двамата това бе тайното им място, докато растяха като юноши, паметното място на сексуалното им съзряване, което оставаше най-яркият и жив сексуален спомен в живота му. Проливен летен дъжд. Двамата един до друг в малката пещера, тя — с подгизнала риза, щръкнали твърди зърна, които събуждаха фантазиите му. Докато се приближаваше към мястото, той си спомни как тя бе кръстосала ръце да се прикрие и собственото му смущение от това, че са го хванали да зяпа. Внезапната промяна у нея, когато ги отпусна и се изправи с типичната си горда осанка, а после се съблече точно тук, пред него. Никакви думи, никакви обяснения. Без и за миг да отделят поглед един от друг, голотата й остана някъде в периферното му зрение.

Беше му наредила: „Приближи се“ или нещо такова, без да остави съмнение кой владее положението. Привличаше го ярката бяла ивица там, където загарът свършваше в основата на тъмната й коса — толкова буйна! — до извивката на гърдите.

Като тийнейджъри се целуваха, докато устата му пламнеше и тя му прошепнеше да я докосне, а после, като по чудо, преместваше ръката му към гърдите си, за да му подскаже какво да прави.

Тяхната единствена среща — не че не бе искал тя да се повтори. Тя обобщаваше всичко най-хубаво на този свят и той бавно я бе отдалечил заедно с желанието си към нея.

После се случи онова с Рикардо и нея, в тази същата пещера — Катрина казваше, че е станало насила, Рикардо твърдеше друго. Дете. Брак.

Когато Филип пристигна този път, тя бе притиснала гръб до ствола на една елха, която я подслоняваше от ръмящия дъждец. Положението им не бе много по-различно от това преди всичките тези години, факт, който и двамата съзнаваха много добре.

Тя не се помръдна към кобилата си, явно нямаше никакво намерение да осъществят ездата, която бе предложила. Той слезе и завърза коня си; гмурна се под тежките клони в приглушената светлина. Случайни лъчи играеха върху лицето й. Никога не се бе чувствал удобно в присъствието й, винаги на ръба на извинението.

— Е — каза той тихо.

Погледът й се втвърди и тя каза:

— Видях момчето.

— Това не трябваше да се случва.

— Но се случи. Бяха си помислили, че е болно. Помолиха ме да го погледна.

— Не е трябвало да правят това. — Не бе чул нищо подобно.

— Как можете да направите такова нещо? Да отвлечете момченце на възрастта на малкия Дони?

— Това не подлежи на обсъждане.

Нямаше никакво съмнение как би реагирала, ако разбереше за малкото момиче, което бе поверено на грижите на Паоло.

— Разбира се, че подлежи. Точно ти. Отивам си — обяви тя. — Довечера. По време на срещата ви.

Усети тревога да стисва гърлото му.

— Това е единственият път, когато съм благодарна на Рикардо, че е толкова обезумял. Ще взема Кали и Реми.

— Не и тази вечер — примоли се той.

— Да, тази вечер. Моментът е идеален. Цялото му внимание е насочено върху срещата, която сте подготвили.

— Но защо? — попита той. — Не мога да ти позволя да направиш това. Не и сега.

— Това място е като затвор. Хората му карат децата ми до училище. Прибират ги. Тази нощ е единственият ми шанс.

— Това е нелепо. Можеш да влизаш и излизаш, когато си поискаш.

Той се извърна да си върви, не искаше да остава повече.

— Не и с децата. Те никога не пускат децата.

— Точно довечера?

Нямаше време за това. Беше дошъл тук с надеждата да бъде прелъстен, но в замяна на това установи, че е предаден. Рикардо — вече непредсказуем и опасен — щеше да стане непоносим, ако тя си отидеше.

— Подслушах ги. Трябва да присъстват на тази ваша среща. Това е моята възможност, Филип, единствената ми почтена възможност и възнамерявам да се възползвам от нея.

— Преиграваш.

— Като че ли можеш да разбереш какъв е.

— Имам известна представа, повярвай ми.

И ето пак: същото разкопчаване на блузата й. За миг отново бяха на шестнайсет и седемнайсет години. За миг той бе неспособен да мисли. Но внезапно шокът от вярата й, че може да купи съучастието му в своеволното й напускане, толкова го отврати, че той отстъпи назад, за да демонстрира несъгласието си. Ръката й бе стигнала до петото копче, но първите синкави ивици започнаха да се провиждат. Когато остави блузата да се разтвори, се видя, че оцветяването започва от абсолютната, недокосната белота под сутиена й и се разпростира надолу, обгръщайки я от двете страни, а върху ребрата й недвусмислено личаха отпечатъци от ръце.

— Против волята ми — каза тя. — Предполагам, че това е неговият начин да ме накаже. Някой психоаналитик би наместил това в спретнати малки квадратчета, но то нито е спретнато, нито е малко, когато пада върху теб. Дотук съм. Махам се.

Той не можа да каже нищо.

— Проблемът при него — при двама ви — е, че всичко опира до пари. Колко ви трябват? Задавам този въпрос на Рики и той не може да ми отговори. Каква е ползата от парите, щом единственото, което може да се купи с тях, са още по-високи стени и повече телохранители.

— Въпросът не е в парите.

— Лъжеш и много добре го знаеш.

Закопча блузата и я напъха в панталоните си, ръката й се промуши чак до дъното на панталоните й за езда. Пряко волята си той пожела да я има точно тук, точно сега — не бе по-добър от Рикардо. Бе докарала Рикардо почти до лудост с явното си презрение към него. Запита се как би постъпил при подобни обстоятелства.

— Тогава върви — каза той, думите загорчаха в устата му.

Лицето й се озари въпреки полумрака под клоните на дървото.

— Мисля да използвам задната врата.

— Така ли? — Той осъзна, че тя нямаше да го зареже по този начин, ако не бе видяла заложника. — Животът е пълен с ирония.

Отново яхна коня; вече чувстваше болка в задника си. Усилията му да отнеме — някои биха казали „да отмъкне“ — контрола на „компанията“ от Рикардо до голяма степен се основаваха на мечтата му един ден отново да спечели тази жена за себе си. Сега всичко отиде на вятъра. Тя си отиваше почти без да се сбогува. Ако той не й трябваше за нещо, щеше ли изобщо да го изкуши да дойде тук?

Докато се отдалечаваше, си представяше как го вика да се върне, представяше си я излегнала се под онова дърво, разтворена за него, същата онази влажна, топла наслада, която бе изпитал тогава. Веднъж. Представи си как го моли да тръгне с нея.

Но в действителност звукът идваше от някоя птица или друго диво същество, изоставено в гората, жадуващо за компания, умислено, недоверчиво към всичко ново и непознато.

46.

Небето тъмнееше в очакване на буря и създаваше призрачни, несъществуващи образи върху черно-белия телевизионен екран.

Висока ограда от ковано желязо, редувана на всеки метър и половина от поддържаща колона, изградена от камък и бетон, обикаляше хълмистите територии на игрището за голф, чиито външни граници бяха обрасли с кедри, бял бор и бучиниш. Ивици с промит пясък заобикаляха тревните площи. Черната настилка на алеята се подаваше като език под масивна порта, над която бе окачен ажурен метален знак с изписана буква М над плътна линия и W като отражение под нея.

Ларсън откъсна поглед от монитора. Беше паркирал наетата кола на километър по пътя от микробуса на „Пюджет Саунд Енерджи“, който сега използваха. Хемптън бе направил каквото бе по силите му да осигури федерална ударна сила, в състояние да осъществи непосредствено наблюдение, но накрая се бе примирил с полицията от Сиатъл. Ларсън погледна часовника си. Хемптън и Ротем трябваше да се приземят на Сий-Так всеки момент.

— Безжични камери? — попита Хоуп. Сержантът от Сиатъл бе облечен в изгладени джинси и носеше ужасяващи каубойски ботуши.

— Точно така. Преди, когато трябваше да наблюдаваме някоя къща, паркирахме отсреща. Сега гледаме екрана от почти три километра.

Ченгето бе оставило къдравата си кестенява коса дълга почти до раменете и приличаше повече на поп идол от 70-те, отколкото на един от най-добрите полицаи в Сиатъл. Кафявият мустак надвисваше над устата, а очите му, като на рожба на Средиземноморието, изглеждаха измамно отнесени. Той каза:

— Вероятно те също имат камери. Наблюдават оградата, игрището, алеите. Така че това, което се случва тук, заслужава да бъде документирано: камери следят камери.

Фаровете на преминаваща кола осветиха най-левия от четирите екрана, после премина поред през всеки един. Портата на имението се виждаше на третия монитор, на който премина возилото.

На табелата отпред пишеше: „МЕРИДЪН МАНЪР“.

— Прилича на провинциален клуб — каза тя, — но с този надпис изглежда като имение от планините Котсуолд.

Ларсън не разбра как тези двамата го определиха толкова бързо. На него повече му наподобяваше крепост, а името му звучеше помпозно.

— Ако Ромеро са вътре, това ще е ново за нас — каза сержантът на Ларсън.

— Извинете, вече забравих името ви — каза Ларсън, малко по-преднамерено от необходимото.

— Ла Моя — отвърна сержантът. — Това са Били и Дюк — добави той, като отново му представи техника и шофьора на микробуса, който седеше зад Ларсън с лице, извърнато към пътя.

— „Меридън Манър“ всъщност е корпорация. Ако Ромеро са вътре, сигурно са си сменили имената и са си направили по няколко пластични операции в Мексико, може и да са платили на някои хора да си затворят очите, защото иначе щяхме да знаем.

— Пени е там — съобщи Хоуп. Ла Моя я изгледа. — Дъщеря ми — обясни тя.

Ларсън потръпна, защото изненаданата реакция на Ла Моя показваше, че тази информация е повече от тази, която е получил.

— Така ли е? — Погледна Ларсън.

— Това е изцяло предположение — побърза да изтъкне Ларсън.

Технически погледнато, сиатълските полицаи бяха тук по молба на Министерството на правосъдието. Но тези хора можеха наистина да се развихрят, щом заложник е малко момиченце и имат възможността да излязат на първите страници на вестниците.

Хоуп ужили Ларсън с поглед, чиято цел беше да го нарани, но той знаеше какво прави и й отвърна с осъдителен поглед заради прямотата й и същевременно я умоляваше да му позволи да се справи със сержанта. Нямаше никаква представа за бъдещето освен това, че искаше да го прекара заедно с Хоуп и Пени, ако те приемеха. Не бе отделял време да мисли каква форма би имало това бъдеще. Връзката с дъщеря му бе силна, въпреки факта, че никога не я бе срещал. Дори не я бе виждал на снимка, тъй като Хоуп никога не носеше у себе си от страх Ромеро някога да не я заловят или убият.

— Регистрирано е като клиника за хронично болни — съобщи им Ла Моя. — Корпорация, свързана със здравеопазването. Не е отчетено някой изобщо да е припарвал там, имам предвид сиатълската полиция. Имали сме повикване за окръг Кинг, но се обзалагам, че ще излезе същото. Които и да са те, каквото и да става вътре, си остава тайна. И го правят добре, недостъпни са.

— Това пасва на Ромеро.

— Да, така е.

— А ако има нужда хората ви да влязат?

— Дайте ни основателна причина и можем да вземем заповед за влизане.

— Дъщеря ми брои ли се за основателна причина? — попита Хоуп.

— Не — отвърна Ларсън, макар че го болеше да й го каже. — Не и преди да вляза вътре и да се убедя, че е там.

Ла Моя й обясни:

— Той е федерален. В момента в кабинета на главния прокурор се обработват документи, които да оправдаят това, че души наоколо. Ние сме съвсем друга история.

— Не може да няма хора, които влизат и излизат — каза Ларсън, имайки предвид срещата. — Бих искал да я заведа по-близо до портата. — Той посочи Хоуп. — Тя беше свидетел преди няколко години. Може да ни даде основателна причина, ако разпознае нечие лице.

Изражението на пълна обърканост върху лицето на Хоуп едва не провали нещата. Ларсън се опита да уравновеси изражението й със своето: презрително повдигане на вежда и решителен поглед. Да, беше огромно преувеличение, лъжа, но той искаше да излязат от микробуса и да се приближат към имението. За щастие тя разбра това и се въздържа от изказвания за каквото и да е било.

Ла Моя инструктира Били да смени положението на камерата, която гледа към портата. Изображението се разклати, когато камерата — временно закрепена върху телефонен стълб, както се оказа — се завъртя наляво. Ла Моя посочи един участък на екрана.

— Би трябвало да успеете да стигнете до това земно прикритие, като пресечете пътя, където сме, и вървите пеша. През гората може би е около километър в тази посока. Просто гледайте да спрете преди мястото, където могат да ви забележат. — Той отново посочи. — Тук някъде. Знаете правилата.

— Да, така е. — Ларсън знаеше, че Ла Моя може да му предложи съвет, но няма да се опита да го спре. Ако федерален агент желае да заеме дяволски тъпа позиция, Ла Моя бе готов да му позволи да направи тази грешка.

Но не и без да го предупреди, както се оказа.

— Ако решите да влезете там без потвърждение от кабинета на главния прокурор, е, води се недвусмислено частна собственост. Без някакъв вид заповед вие ставате престъпници, а не тези задници. Щом получим потвърждение, идваме да ви подкрепим. Така че мислете за това.

За Ларсън бе важно да се освободи преди пристигането на Ротем, да установи, че Пени е вътре, и да проучи обстановката от първа ръка.

Той, Стъбълфийлд и Хемптън щяха да проникнат и искаше да получи непосредствено впечатление, а не от екрана.

* * *

Гората беше гъста. Вървяха бавно. Опадали листа и трънливи храсти ги караха да заобикалят, докато Ларсън се стремеше да не загуби усета си за посока. След десет минути стигнаха до място, откъдето портата се виждаше в далечината. Ларсън клекна.

— Как ще проникнем вътре? — прошепна тя, сякаш в отговор на мислите му. И двамата бяха приклекнали и гледаха към портата.

Би предпочел да дойде сам и да я остави в безопасност в микробуса.

От джоба на палтото си той извади предишния й мобилен телефон и батерията му.

— Ей — каза тя, като го позна. — Какво правиш? — Пак му слагам батерията.

— Виждам.

— Трябва да обмислим още една възможност.

— Каква?

— Може би не сме толкова умни, колкото си мислим — каза й той, обърквайки я със заобикалките си. — Започвам да си мисля, че сме били подведени в онази каша във Флорида. Че нещата се развиха много зле за тях, но това, че Марковиц не е използвал антивирусна програма, не е било случайно.

— Искали са да го открием?

— Искали са ти да откриеш тях. Да те примамят там. Какво са искали винаги? Да те видят мъртва, нали? Слушай — каза той, като видя, че се съмнява, — това е просто предположение. Те стигнаха до хотела твърде бързо и изпратиха само един човек. Просто казвам, че има много неща, които не си пасват както трябва.

— Значи са ни примамили тук?

— Само казвам, че не биха имали нищо против ти да минеш през тази врата.

— Пени не е вътре — изстена тя. — Това ли ми казваш? Всичко е скроено, за да ме пипнат?

— Надявам се да не е, но не мога да го изключа. Посочи телефона „Сименс“ и каза:

— Работата е там, че според психологията с типове като тези трябва да напипаш възможно повече уязвими места. Проучваш слабостите им. Даваш им каквото искат, но не когато и както те го искат.

— Не те разбирам.

— Държахме телефона ти изключен, за да нямат начин да определят местоположението ти — каза той, когато батерията изщрака в гнездото си. — И ще го държим изключен, докато не пожелаем да разберат, че си тук. Сега съм убеден, че ще се опитат да те проследят и да те убият.

Тя се разсмя на това.

— На чия страна си?

Той сложи телефона в джоба на черната си канадка и зачака да го активират.

— След като го включат, няма да им трябва много време да разберат къде си. В този момент, ако Пени е вътре, ще поискат да защитят по-добре мястото или дори ще се опитат да я преместят.

Тя изказа предположенията си:

— И ако постъпят така, ще ни я покажат. — Кимна, разбрала какво има предвид. — А ако не реагират така, както ти искаш, не ни ли превъзхождат числено? Мога да преброя петима от нас, единият от които е видео техник, а другият — шофьор.

— Има повече — увери я Ларсън. — Радиотехникът има пред себе си списък със седем позивни. Поддържа Ла Моя в радиовръзка с екипите му.

— Не разбирам.

— Това може да значи от седем до петнайсет или двайсет от техните хора някъде наоколо — предположи той. — Съществуват само две възможности. Или се промъкваме с малко хора съвсем тихичко, или нахлуваме с пълна сила и много шум. И ако тръгнеш с много хора, трябва да бъдат наистина много.

— А на теб това май не ти допада.

— Моят отряд е малък, но работи много бързо.

— Хемптън и Стъбълфийлд.

— Точно така.

— Значи чакаме тях? — В гласа й отново прозвуча тревога.

Фарове.

Ларсън се пресегна и положи ръка върху нейната. Бе необичайно топла, ризата й бе овлажняла от мокрия въздух.

Фаровете принадлежаха на кола, идваща откъм вътрешността на имението. Забави, когато наближи. Портата се отвори — може би автоматично, а може би не — и пропусна един седан, който зави и се озова на пътя. Беше мерцедес с четири врати и вдигната задница. След двайсетина метра спря при знака „Стоп“ отдясно, после продължи.

Когато вече бе невъзможно да ги чуят, той я дръпна и прошепна:

— Добре, да тръгваме.

Тя се отърси от ръката му.

— Къде отиваме?

— Обратно в микробуса.

— Искам да остана тук! — възрази тя. — Тук съм най-близо до нея. Няма да тръгна.

— Студено ти е.

— Ще останем тук, докато дойдат приятелите ти. Няма да се върна в този микробус.

Той съблече канадката си и я накара да я облече. Беше по-тежка откъм страната, където се намираше телефонът.

— Кога ще включим телефона?

— Скоро.

Внезапен лъч освети къщичката на пазача и входа, когато се включиха два прожектора отгоре.

За втори път забеляза пищното ковано желязо над портата. Но този път не беше на малък телевизионен монитор в задната част на спарен микробус, миришещ на съблекалня.

Дъхът му спря, когато осъзна значението на М и W, обградени в овал от извито ковано желязо.

Замърмори, мислейки на глас:

— Това не е W. Обърнато М е. „Меридън Манър“. Хоуп проследи линията на погледа му и също насочи вниманието си към логото.

— Е?

— М — каза той — и М. — Звучеше му глупаво. — „Меридън Манър“. — С пръстите на двете си ръце изобрази W и ги съедини.

— Е? И какво? — Не го беше видяла.

Вдигна ръце и направи нещо, което смътно напомняше знака за безкрайност. Или папийонка.

— Белегът върху предмишницата на оня касапин. Сега и тя го забеляза.

В паметта на Ларсън просветна искрящо острие на бръснач. Сякаш бяха прокарали нож по гръбнака му.

— Мисля, че сме на точното място.

47.

Филип Ромеро докара лъскавия мерцедес седан на южната рампа 1–5 и откри изоставената спирка за камиони край тъмния, лъкатушещ път, който водеше на запад към някакъв крайбрежен град, някога пристанище за дървесина. Задният паркинг на спирката за камиони бе настлан със светла, наподобяваща глина кал, и бе осеян с дълбоки дупки, които на светлината на луната му заприличаха на открити рани. Разкапани бензинови колонки, от които стърчаха само отрязани тръби, а стена от ръждясали ламарини се издигаше от размекнатата кал като надгробна плоча.

Филип обиколи и спря зад закован с дъски ресторант и минимаркет с лице към ръждясал пикап додж и товарен камион с регистрационни табели от Айова. В кожения джоб на вратата носеше полуавтоматичен пистолет берета с кръгъл пълнител, готов за стрелба. Имаше още едно оръжие, калибър 22, за стрелба по мишени, пъхнато ниско откъм гърба му в черен кожен кобур. Ловен нож поемаше от топлината му в десния чорап.

Спря до влекача и миг по-късно мъжка фигура пристъпи иззад разпадащия се додж. Паоло тръгна към него в светлината на фаровете. Отвори вратата и седна вътре. Лицето му изглеждаше синкаво в светлината на арматурното табло. Миришеше лошо. Лицето му изглеждаше така, сякаш се е опитал да улови с уста ябълка във фритюрник.

— Добре че се обади — каза Филип. — Не ни трябва краден камион в имота.

— В багажника ли я искаш?

— Не. Сложи я на задната седалка и я завържи с колана за деца. Ние сме почтени хора.

Паоло не помръдна.

— Тя е добре, нали?

— Да, добре си е.

— Не си й направил нищо, нали?

Паоло приближи към него спечения мехур на окото си.

— Няма да нараня това дете. Ясно ли ти е? Ако искаш това, трябва да си намериш някой друг.

— Добре, добре. Отпусни се сега. Ще те нахраним и измием, нали? Миришеш на бунище, а лицето ти е като маска за Хелоуин.

— Оставам с момичето.

— Ще правиш каквото ти кажа. — Филип усети, че ръката му пропълзява към кожения джоб. Докосна очертанията на пистолета. — Предстои ни дяволска нощ. Не ми създавай проблеми, Паоло. Справи се добре. Продължавай така. Ще накарам да прегледат лицето ти. Сигурно боли.

— Вземам хапчета.

— Доведи момичето. — Филип се пресегна към таблото и изключи вътрешното осветление на колата, за да не се включи, когато някоя от вратите се отвори. — И никакви имена, докато тя е в колата. Вдяна ли?

Паоло не отвърна. Слезе от колата и затръшна вратата, но миг по-късно отвори задната.

Филип се наведе напред. Усети оръжието на гърба си.

— Сложи я зад мен, за да можеш да я държиш под око.

Паоло затвори вратата, заобиколи и отвори отсрещната. Движеше се тежко под въздействието на силно изтощение.

Филип свали всички прозорци да проветри.

Вонеше.

48.

Хоуп и Ларсън клечаха в храстите на по-малко от двайсет метра от входната врата на „Меридън Манър“, когато фаровете приближиха.

— Стой абсолютно неподвижно.

Ларсън се надяваше, че са достатъчно прикрити в гъсталака, за да не бъдат забелязани. Бялата кожа лесно се открояваше в нощта, особено сред колаж от зелено и черно.

Тъй като очите им вече се бяха приспособили към тъмнината, на Ларсън му бяха необходими няколко секунди да установи, че задаващият се черен мерцедес е същият, който бяха видели да напуска имението преди по-малко от двайсет минути. Колата се приближи до портата с шофьорската страна към тях. Само за части от секундата, за едно мимолетно просветване, те зърнаха профила на малко момиче през задния прозорец. Хоуп се надигна и загуби равновесие, Ларсън я хвана и запуши устата й с ръка, за да приглуши неволно изтръгналите се ридания. Профилът бе на Пени.

Прозорецът на колата бе свален, докато шофьорът разменяше няколко приказки с охраната, и Ларсън запечата лицето зад волана в паметта си. Мъж. Към трийсетте. Вероятно нисък. Мургав тен. Римски нос. Високата черна порта зейна отворена. Задните светлини потънаха навътре.

Ларсън трябваше да мисли бързо. Пъхна мобилния си телефон в ръката й, докато сваляше канадката от раменете й и я облече. Закопча ципа и обви горната част на тялото си в тъмния плат. Почти едновременно извади стария й мобилен телефон от джоба и го включи. Преди номерът на Хоуп бе прехвърлян към невъзможния за проследяване сименс, с който я бе снабдил.

Сега промени положението и прехвърли този номер на собствения си телефон, сега на разположение на Хоуп.

Обясни й с напрегнат шепот, като с едно око следеше изчезващите светлини на колата.

— Не мога повече да чакам момчетата. Ако Ромеро се опита да ти се обади — а може да го направи, защото току-що ти включих телефона, — ще приемеш разговора на моя телефон. Аз ще взема твоя и сименса. — Взе телефона от скута й. — От моя телефон можеш да ми пращаш съобщения. — Бързо й показа как, макар че тя прекъсна демонстрацията. — Трябва да знам какво се случва тук. Върни се в микробуса и ми съобщавай всичко ново. Когато установя местоположението й, ще изпратя за Хемп и Стъби. — Стисна рамото й; не му беше ясно дали бе чула нещо от думите му. — Ще се справим — каза решително. — И двамата я видяхме в колата. Добре е. Ясно?

Изчака лекото й кимване и като се сниши, бързо се отправи напред през гъстите храсталаци.

* * *

Нямаше значение дали игрището за голф на „Меридън Манър“ имаше девет или осемнайсет дупки, териториите, които обхващаше, бяха толкова обширни, че не можеха да се патрулират ефективно. По тази причина Ларсън тихичко успя да се промъкне през гората на стотина метра навътре покрай мястото, където бе забелязал оградата рязко да завива. Прекоси пътя и се сниши. Влезе в гората и сви под ъгъл към оградата. Стигна до заключена с верига порта — ковано желязо с шипове, — която се използваше за извозване на боклука от моравата и градината в гората. Портата му предостави добра възможност да проникне в имението, но бе обсебен от описанието на Ла Моя за „документирането на момента“ и се страхуваше, че портата може да се наблюдава от видеокамера.

Вероятно оградата бе издигната да държи отвън както елените, така и натрапниците. Продължи по стената, докато не забеляза надвиснал клон. Покатери се по дървото, несигурно пропълзя по клона и се приземи от другата страна.

Ла Моя го бе заразил с параноята си. Представяше си камери за нощно виждане и инфрачервени капани, разположени на нивото на кръста, за да пропускат кучета и еноти, но да засичат натрапниците. Представи си беззвучни аларми и легиони от охранители, обхождащи територията, макар всъщност да не забелязваше никакви подобни кутии или кабели по дърветата или каквото и да било доказателство за електронно оборудване или охрана. Вероятно всичко бе плод на въображението му. След като Ромеро бяха организирали среща на тежките играчи, щяха да съсредоточат човешката сила около мястото, където щеше да се състои тя.

Започна да пълзи. Вярваше, че откритата от всички страни затревена площ е най-трудна за електронно наблюдение. Полетата трябваше да се поливат дори и в дъждовния Сиатъл и пръскачките вероятно щяха да задействат алармата толкова бързо, колкото и човек. Умните хора, които разполагаха с пари, поставяха охранителни сензори — ако имаше такива, — по пътеките за картовете на играчите или на пресечките между дупките. Продължи да пълзи.

Сто метра по-нататък стигна до място, маркирано като единайсети тур. Игрището бе изсечено в гората. Стена от високи стари дървета отделяше едната площадка от другата.

След няколко минути изкачи нисък насип и хвърли поглед към постройката на клуба.

Наблизо се очерта внушителна сграда в стил „Тюдор“. Построена преди стотина години, извисяваща се сред пръстен стройни ели, това явно беше истинският „Меридън Манър“ — вероятно пренесен от Англия греда по греда, тухла по тухла. Представи си го като семейната къща на някой дърводобивен магнат или търговски барон. От него тръгваха още постройки, някои от които самостоятелни къщи, а други като продължение на основната сграда, макар и не толкова отдавна строени. Отблизо приличаше повече на частен университетски комплекс. Постройки като тази биваха употребявани за подобни цели след смяната на собственика. Ромеро си бяха купили анклав.

От лявата му страна един път вървеше по поляната и като че ли обслужваше отделните къщи. Друг се спускаше и отклоняваше от голямата къща към гъстите тъмни гори. Можеше да си представи хамбари, ремонтни работилници, гаражи и постройки за съхранение на инструменти.

След по-малко от пет минути отляво, откъм гората, се показаха фарове. Оказа се същият мерцедес, който бе видял при портата. Появи се в полезрението му и паркира под навеса на голямата къща. От такова разстояние Ларсън не можеше да различи добре детайлите, но видя да слизат двама мъже.

Не и Пени.

Ларсън хвърли бърз поглед наляво към хълма. Бяха оставили Пени някъде — или я бяха изхвърлили.

Впусна се в бяг. Налагаше се да импровизира.

49.

Един от хората на Филип забърза към него. Отначало Филип реши, че възнамерява да заобиколи мерцедеса и да отвори услужливо задната врата, но изражението му говореше друго.

— Какво има?

— Телефонът й е включен. Маркираният, на онази жена, Стивънс. Мобилният й телефон се включи в мрежата на „Пак Уайърлес“ преди няколко минути.

Лицето на Филип доби напрегнат вид. Беше прекалено хубаво, за да е истина. Моментът не можеше да е съвпадение.

— Сега? След колко бяха, три дни? — Помисли за секунда. — Знаят за срещата. Използват това, за да се опитат да ни отвлекат вниманието. Не искат тази среща да се състои. — Замисли се какво още може да означава това. — Открихме ли къде е?

Охранителят понижи глас и заговори бързо.

— Телефонът предава от тук, от имението. Филип прие това като удар в гърдите. Погледът му се стрелна встрани, докато търсеше някакъв отговор в мрака, и процеди:

— Не е възможно. Невъзможно. Тук?

— Тук — потвърди човекът, който се чувстваше задължен да каже нещо.

Погледът на Филип падна върху измъченото лице на Паоло. Възраженията му срещу отношението към момичето изкънтяха високо в съзнанието му.

— Ох, мамка му — промърмори той под носа си.

Внимателно бе инструктирал охраната да отведе Паоло в кабинета и заедно с още един човек да пазят отпред, след като влезе вътре.

Филип сподави надигащата се паника. Едноокото куче го бе предало, бе носило мобилния й телефон със себе си, за да доведе шерифите до вратата му. Овладя се, придоби твърдо, самоуверено изражение, защото не искаше да издава нищо от подозренията си. Бързо се огледа още веднъж в мрака и решително се отправи вътре.

50.

Докато пълзеше към края на гората край пътя, който слизаше откъм голямата къща, Ларсън стана свидетел на импровизираната среща между шофьора на мерцедеса и един тип с вид на културист. Запита се дали има нещо общо с него. Краткият проблясък на ужас в погледа на шофьора му достави удоволствие.

Минута по-късно шофьорът говори по мобилния си телефон и след няколко секунди двама други мъже хукнаха надолу по хълма.

С риск да го забележат, Ларсън се изправи и се втурна през гората успоредно с двамата, вече уверен, че им е било наредено да засилят охраната на Пени. Капан за Хоуп и тези, които е довела със себе си.

Обувките му подгизнаха от влажната земя. Зърна отражение на две черни кожени якета, които се носеха по пътя, грациозно лъкатушещ по стръмния склон на хълма.

В долната част на стръмнината павираният път пресичаше буен поток, преди отново да се издигне. Ларсън бързо спря, когато стигна игрище с трудни препятствия — дървени стени със закачени по тях въжета; вързани една за друга автомобилни гуми, закачени над яма с пясък; редица ниски каменни стени; стрелбище с издигнати мишени. Приличаше на нещо като тренировъчен военен лагер.

Промъкна се през игрището, използвайки го за прикритие, без да изпуска двамата охранители от поглед. Когато приближиха двойната барака, се включиха прожектори, задействани от електронен сензор за движение.

Двамата пазачи стигнаха до врата от сурово дърво и почукаха.

Ларсън се приближи; сега внимаваше за всяка стъпка.

Отвори вратата някакъв тип с тениска и черни джинси. Ларсън долови трептенето на телевизионен екран.

Това му подсказа, че прозорците са затъмнени отвътре, също като във фермата. Бе достатъчно да разбере, че вероятно е открил Пени.

Чувствата на триумф и страх се смесваха в него като коктейл. Усети как се стече първата струйка пот. Устата му бе пресъхнала.

Погледна към сименса, като се питаше дали Хемп и Стъби вече са тръгнали.

Ларсън трябваше да хвърли поглед в бараката. Но се боеше да не попадне в капан. Самият той трябваше да заложи такъв.

51.

— Говори — каза Филип, като прекрачи прага на кабинета. Двамата незабележими мъже отзад пазеха гърба му. В стаята се носеше мирис на смазана кожа и книговезко лепило. Три хиляди тома редки книги обрамчваха стените от пода до тавана, поставени във вносни библиотечни шкафове, снабдени с врати от непрозрачно стъкло и месингов обков. Един-единствен килим „Хериц“ покриваше паркета на пода. Античен глобус и флотското бюро на някой английски боцман бяха поставени с лице към два износени кожени фотьойла от времето на Войната за независимост. Паоло седеше в единия и изглеждаше съвсем чужд на мястото — помияр сред чистокръвните животни. Лекият полилей, четири кълба от матово стъкло, беше приспособен да работи на електричество, а не газ, към края на двайсети век. Барон земевладелец с помръкнало изражение се открояваше върху масления портрет с рамка от ковано желязо, окачен над камината.

— Каза, че ще ми доведеш лекар — отвърна Паоло. С деликатен жест докосна кожата до окото си, после дръпна ръка.

Филип плъзна ръка под сакото си и измъкна двайсет и два милиметровия пистолет иззад гърба си. Не беше кой знае какво оръжие, но разполагаше с пет изстрела и бе точен. Остана извън обсега на Паоло, защото познаваше бързите му реакции. Не го провокира, не насочи оръжието право към него, но наличието му говореше красноречиво.

— Изпразни джобовете си.

— Веднага.

Смутен, но без намерение да възразява, Паоло направи каквото му бе наредено. Постави няколко кредитни карти, няколко банкноти и дребни пари на ръба на бюрото. Огризка от молив. Малък джобен часовник със силно издраскан циферблат. Мобилния си телефон.

— Каквото има зад колана.

— Каза джобовете.

— Всичко.

— Щом казваш.

Паоло измъкна бръснача иззад колана си и го постави върху бюрото. Погледът му не го изпускаше, като едновременно следеше пистолета в ръката на Филип.

— Покажи ми телефона.

Паоло вдигна телефона от масата. Беше от типа с капак, не беше включен и не светеше. Това не пасваше с информацията, която Филип току-що бе получил.

— Включи го.

— Но… — реагира Паоло. — Помисли! Ако са ме засекли, ще определят местоположението ми. Защо да рискуваме?

Филип се пресегна и събори телефона от ръцете му; той прелетя през стаята, а батерията му изхвърча, когато срещна пода.

— Кога и къде мина на тяхна страна?

— Какво…

Сега Филип насочи пистолета право към него.

— Кога… и къде?

— Да кажеш нещо за кой?

— Имал си нужда от лекар — каза Филип. — Разбирам. Паоло извърна пострадалата страна на лицето си към Филип.

— Изглежда ли ти да съм търсил лекар? Какво става тук?

— Колкото повече време ми губиш, толкова повече ме вбесяваш. — Посочи оръжието. — Никога не вбесявай…

— … човека, който държи оръжието. — Паоло познаваше характера на Филип по-добре от самия него. — Не съм имал контакт с тях. Чуваш ли ме? Не съм техен. — Говореше сериозно. — Не разбираш ли? Всичко, което искам… това, което искам повече от всичко, е да ти свърша работа. Тази жена… тя ми стори това. — Той отново докосна лицето си. — Сега е мой ред.

— Какво направи с мобилния й телефон?

— Не съм взимал мобилния й. Ако го бях направил, щеше да е мъртва и щях да ти го предоставя като доказателство.

Филип бе обучил човека добре — не даваше признаци, че се пречупва дори под заплахата от оръжие.

— Помогни ми да запълня някои празнини — предложи Паоло.

— Това е целта. Паоло разпери ръце.

— Ще го правиш ли, или не?

Филип свали оръжието. Паоло може да бе скрил мобилния й телефон в мерцедеса, за да не го намерят у него. Но му предложи второ обяснение, колкото и невероятно да звучеше.

— Ако не си къртица, значи е тя. Тя е тук. Възможно ли е да са те проследили?

— Няма начин.

— Възможно ли е момичето да е подало някакъв сигнал, да е казало дума на някого?

— Невъзможно.

— Защото, ако тя е тук, ще трябва да ми обясниш как ни е открила, нали разбираш? — Филип си говореше сам, докато се опитваше да го осмисли. — Предполагам, че някой от нашите хора може да ни е предал. — В отговор на озадаченото изражение на Паоло той продължи: — Снощи във Флорида нещата се объркаха жестоко. Стана мокро. Двама от нашите и професорът. Телефонът може да означава, че е тя и онзи шериф, както си мисля. Може дори да е преднамерено. Или просто небрежност. Ще излезем глупаци, ако не разберем, ако пропуснем шанса и се окаже така, както си мисля.

— Ако тя е проникнала в имота, тогава се пада на мен — каза Паоло. — Възложи ми това!

— Лицето ти? Окото?

— Могат да почакат.

— Събирай си нещата — каза Филип. — Побързай!

Паоло загреба принадлежностите си от бюрото и ги натика по джобовете си. Всичко, освен бръснача, който деликатно върна на мястото му зад токата на колана. Ръката на Филип леко се тресеше, докато прибираше двайсет и две калибровия пистолет във вдлъбнатината на гърба си. Да се случи точно тази вечер…

— Ако тя се окаже толкова глупава да се появи пред къщата, ще ти се обадя. Напълно сме обезпечили всичко за срещата. Един шериф и една свидетелка не би трябвало да се окажат особен проблем. Покрий бараката, просто в случай че шерифът има още малко късмет.

— Считай, че е свършено.

Филип се бореше със себе си дали да не отмени срещата, но ако го направеше, щеше да бъде проява на слабост. Разполагаше с десет души; Рикардо и още някъде между шест и десет души. Ако останеше време, щяха да претърсят терена още веднъж преди срещата. Можеше да отложи решението си за тогава. Ако междувременно заловяха и убиеха Хоуп Стивънс — единственият останал жив свидетел, който можеше да им докара реална присъда, щеше да направи важно съобщение, с което да открие търга. Това би му помогнало да прикрие факта, че списъкът, с който разполага, не е пълен: осемстотин свидетели и три хиляди близки. За него лично това щеше да е съществен успех.

— Каза ли нещо? — Паоло стоеше пред вратата на кабинета.

Не бе сигурен.

— Бараката — каза той, после се загледа в Паоло, който енергично се отдалечаваше.

Човек с мисия.

52.

Ларсън премина, преди светлините над бараката, задействани от сензора за движение, да угаснат, защото в противен случай сензорите отново щяха да задействат осветлението. Въпреки че зад прозорците бе тъмно, не се виждаше сирена или допълнителна светлинна сигнализация освен лампите вън.

Заобиколи отсамната страна на постройката покрай четири пластмасови кофи за боклук, няколко изхвърлени автомобилни гуми и плоскости талашит, използвани за мишени. Между кофите бяха напъхани няколко картона и стиропор от опаковка на микровълнова фурна.

Бараката приличаше на кутия за обувки с плосък покрив и къси стрехи от двете страни. Ларсън проследи с поглед черния кабел, прикачен към видео гнездо под близката стряха. Редом с кабела минаваше захранваща жица, която излизаше от същия стълб.

Ако нахлуеше вътре и се опиташе да я спаси, нямаше да е от полза за никого. Дори и да стигнеше до Пени — което бе съмнително, — никога нямаше да могат да напуснат територията на имението. Трябваше да се промъкне вътре безшумно и да се измъкне от терена заедно с петгодишното дете. Ако можеше, и с внука на Марковиц.

Къде се бавеха Стъби и Хемп?

Ларсън намери един здрав клон, който да използва като тояга, готвейки се да осъществи работния си план. Пропълзя от задната част на постройката и притисна ухо до стъклото. Долови само тихото мърморене на телевизора и нищо повече. Никакви тънички гласчета. Никакъв плач на деца.

Прожекторите отпред се изключиха. Ала поради непрекъснатото му движение, светлините отзад останаха включени. Запита се дали това не го издава.

Подпря тоягата на ствола на дървото, което се намираше най-близо до постройката, и бързо се покатери. Няколко здрави вечнозелени клона надвисваха над косия покрив. Ларсън се изкачи пет клона нагоре и пропълзя по най-дебелия от тях до мястото, където би могъл да прескочи от дървото на покрива. Сега угаснаха и светлините отзад, като го оставиха в пълен мрак върху клона над покрива.

Усети, че клонът започна да поддава под тежестта му. Увисна прекалено ниско и се озова твърде надалеч. Някъде отляво под него бе ръбът на покрива. Трябваше му само още една последна стъпка. Но ако скочеше в тъмното, можеше да се стигне до дълго падане.

Очите му бавно се приспособиха. Първо към геометричните форми. После към клона. Покривът и ръбът точно под него.

Ларсън плъзна лявото си стъпало напред и пристъпи. Намерил се на покрива, той премина като балерина по стряхата и легна по корем. Пресегна се под стряхата и заопипва, докато не откри къде е прикачен кабелът. Разви го от гнездото, но не го отдели напълно.

Вътре телевизорът или бе загубил картина, или сигналът се бе влошил неимоверно. Това беше важно. Ларсън познаваше охранителната работа. Оцеляваш с цевта, умираш до телевизора.

В тъмнината не различаваше нищо, освен подвижни форми; това затрудняваше движението му, докато преминаваше през стряхата на покрива. Клекна и се приготви за скок.

Отвътре се дочу мърморене и блъскане. Зачака.

Когато светлините отпред светнаха, Ларсън скочи върху килима от меки борови иглички.

Вътре мъжки глас високо се оплакваше на останалите:

— Какво пак стана с шибания кабел?

Ларсън стисна тоягата като бухалка и пристъпи към площадката.

53.

Доставки „Делмонико“

Хоуп прочете името върху задната врата на товарния камион, търпението й се изчерпваше. Натисна малките клавиши на мобилния телефон и изписа:

Доставчик? @ портата

И изпрати съобщението на Ларсън.

Не беше се върнала в микробуса, както й бе наредил. Следващия път, когато видеше Пени, щеше да се хвърли на пътя, ако се наложи. Сега бе прекалено близо, за да седи с момчетата, докато онези си играеха с живота й. Беше преживяла прекалено много месеци на подобно отношение. С тази част от живота й бе свършено.

Накараха товарния камион да изчака, докато пазачът, облечен в черно от глава до пети, го заобиколи. Когато най-сетне стигна отзад, той вдигна задната врата и освети вътрешността с фенерче. Хоуп бе подготвена да види екип командоси да се втурва навън, да обезврежда пазача и да отваря портата. Вместо това мощното фенерче освети натрупани пластмасови кутии, сгъваеми маси, подноси за сервиране и торби с лед. Огледът приключи и той затвори вратата. В бързината не я заключи и докато заобиколи към портата, задната врата отскочи нагоре и се отвори, отначало само цепнатина, после около трийсет сантиметра или повече.

Хоуп се огледа наляво и надясно. Нищо.

С мисълта за Пени в имението и този камион като най-добър шанс да проникне вътре, тя се измъкна от храстите, използва камиона да я прикрие от къщичката на пазача и хукна по пътя. Стигна до полуотворената врата на камиона, преди портата да се отвори напълно.

54.

Охранителят мина зад ъгъла и погледна нагоре към стряхата, като се напрягаше да проследи тънкия черен телевизионен кабел.

Ларсън, стиснал счупения клон в две ръце като перфектен бейзболист от „Луисвил“, пристъпи на откритото и го стовари върху челото на нищо неподозиращия мъж, от чийто нос рукна кръв. Охранителят рухна по гръб, каза уфф, когато въздухът му излезе, и докато стигне земята, вече бе изгубил съзнание.

Ларсън помисли да го завърже и да му запуши устата, но се опасяваше, че няма да има време. Ако успееше да закове и тримата охранители, щеше да се върне при този. Претърколи мъжа на едната страна, за да не се удави в собственото си повръщано, и го остави.

Нямаше никакъв избор, освен да рискува; влезе в осветеното пространство и забърза по паянтовите стълби напред. Блъсна вратата с лакът и каза с троснат, преднамерено приглушен глас:

— Ей, я ми помогнете…

Когато вратата се отвори, той ръгна счупения клон като стенобойна машина в корема на пазача, като се постара да го нацели малко под гръдния кош. Пристъпи вътре, мина покрай човека, който се олюляваше, и разби черепа на следващия, който в този момент стоеше пред телевизора с гръб към вратата. Онзи зад гърба му се опита да извади оръжие.

Ларсън счупи китката му с тоягата и докато той крещеше, го повали в несвяст с удар в челюстта. Очите на пазача се обърнаха и той се свлече. Обезвреден.

Потънал в пот, Ларсън огледа падналия. Ритна вратата да я затвори и както му се стори, за пръв път си пое дъх. Събра оръжията им и прибра пълнителите в джобовете си.

Беше спечелил най-много няколко минути.

Пазачът със счупената китка изстена, докато идваше в съзнание, и сграбчи обездвижената си ръка. Ларсън вдигна тоягата над главата му и я спусна като планинар, който гони змия.

Мизерният интериор вонеше на застоял цигарен дим и бира. Напомни на Ларсън на спално помещение в долнопробен колеж. Кухня бокс, обзаведена с печка с два котлона, микровълнова фурна и хладилник под неонова пръчка. Модулите, от които се състоеше постройката, бяха — кухня и дневна в единия край, баня и още две врати надолу по тясно коридорче, на което му липсваше най-малко една крушка. Сърцето на Ларсън заби в гърлото му, докато вървеше по коридора с окървавената тояга в ръка. Колкото повече приближаваше, толкова повече му се струваше, че вратите се отдалечават.

Силно блъсна първата, готов с вдигнатата тояга.

Две двойки нарове, застлани с чаршафи и вълнени одеяла. Следи от ергенски живот: пепелници, които трябваше да бъдат почистени. Броеве на мъжки списания със снимки на разголени начинаещи звезди на кориците. Мръсни дрехи, нахвърляни в далечния ъгъл, караха стаята да прилича на леговище на звяр.

Чисто.

Забърза към следващата стая, блъсна вратата, като очакваше да открие или четвърти пазач, или изпълнените с очакване погледи на двете деца. Още една спалня, почти като първата.

Нямаше деца.

Опита се да осмисли всичко това. Скоростта, с която двамата охранители се втурнаха от голямата къща, го бе убедила, че са захапали стръвта с включения в мрежата телефон на Хоуп.

Най-наложително сега бе да спечели време и да открие децата. Можеше да завърже и тримата пазачи, да им запуши устите, да остави единия отзад, най-вероятно зад кофите за боклук, а другите двама вътре в бараката.

Усети вибрации под краката си и разбра, че се приближава автомобил. Изгаси осветлението отвътре и открехна входната врата точно навреме да зърне гърба на товарен автомобил в горната част на хълма, който обикаляше северния ъгъл на резиденцията. Оттук не можа да различи надписа на задната му врата.

Затвори вратата, остави тоягата и грабна мобилния телефон на Хоуп.

Доставчик? @ портата

Време за купон или троянски кон, любезен жест от Ротем? Нещо не бе наред: Хоуп трябваше да му е подала повече информация за това.

Накъде да тръгне оттук?

Зърна две ролки сребрист изолирбанд — още едно доказателство за присъствието на децата, или просто така му се искаше.

Както и да е, щяха да му свършат добра работа.

55.

— Какво е това, мамка му?

Филип гледаше как товарният камион изчезва зад далечния ъгъл на резиденцията. Но вниманието му бе заето с друго, там, в тъмнината, надолу по хълма, в бараката, която не можеше да види оттук.

Паоло трябваше да стигне до бараката всеки момент. Филип бе накарал останалите охранители да патрулират из имението. Представителите на другите фамилии се очакваше да пристигнат всеки момент. Всичко това трябваше да го накара да се почувства по-уверен, отколкото беше. Но засеченият мобилен телефон, който бе влязъл в мрежата на територията на имението, не се връзваше. Това все още се нуждаеше от обяснение и бе основната му грижа.

Рикардо, макар и по-голям от него само с година, но фактически негов племенник, се обади зад гърба му.

— Джими Нане е решил да допринесе нещо за срещата ти.

— Не ми трябва неговият принос.

Филип така и не успя да свикне да се чувства непринудено в присъствието на Рикардо. Не можа. Нямаше и да може.

— Това не подобава на домакин — смъмри го Рикардо.

— Ще се настанят горе. После не искам да ги мяркам близо до останалите участници в срещата.

Филип реши да последва камиона зад сградата и да се увери, че в него има негови хора.

— Къде отиваш? — извика Рикардо. — Случайно да знаеш какво става с Кати?

Филип застина намясто, после реши, че мълчанието е най-лошият отговор.

— Нещо е изнервена. Не спира да броди из къщата. Знаеш ли каква е причината?

— Катрина е нещастна, Рики — отвърна Филип, като използва обръщение, което Рикардо ненавиждаше. — Всички тук го знаем. Знаем го много, много отдавна. Но най-малко ти би трябвало да се безпокоиш, че ще я загубиш.

— Как така? — попита Рикардо, внезапно обзет от любопитство.

— Защото никога не си я печелил.

56.

Просната на пода, Хоуп надникна от задната страна на камиона за доставки. След като бе завил зад втория ъгъл на резиденцията и се бе спуснал по ниска рампа, очакваше съвсем да спре и тя да се плъзне навън с краката напред. Щом обувките й докоснаха земята, тя падна на паважа, сви се и направи не особено сполучливо задно кълбо. Бързо се изправи на крака и се шмугна в стоманената пещера, образувана между два масивни контейнера. Камионът продължи още метър и половина-два напред и спирачките му изскърцаха.

Имаше шанс Пени да се намира някъде вътре в сградата.

Първо дочу мъжки глас:

— Ах, да му се не види…

После отварянето на задната врата на камиона; шофьорът беше бесен, че пазачът при портата я е оставил незаключена.

Един дребен мъж, който не беше от доставчиците, премина на сантиметри от нея и се разкрещя на хората. Хоуп се прилепи назад, ръката й напипа нещо гадно и трябваше да стисне зъби, за да не изохка високо.

Онзи, който раздаваше заповеди, обясни, че доставчиците ще бъдат пуснати вътре. Задната врата ще бъде отворена за тях. Ако ги пипнат някъде в сградата извън мазето или трапезарията на първия етаж, обещаваше да прекарат останалата част от нощта в камиона под охрана и да забравят за бакшиша.

— А аз съм щедър — каза той, докато гласът му затихваше в сградата.

Тя се запита дали би могла да мине за член на екипа доставчици. Долови гласовете на две жени и един мъж; допусна, че и тримата са пристигнали с камиона. Сега задната му врата бе отворена и те се захванаха да го разтоварват. Хоуп клекна и се приготви.

Реши да се отправи към задната част на камиона, да вдигне някой кашон и да се държи така, сякаш знае какво прави; застави краката си да тръгнат, но те оставаха вкопани в настилката. Изпадна в ужас и отново клекна.

Не можеше да го направи.

Точно тогава, докато стоеше между двата контейнера и можеше да зърне само ивица от пейзажа и небето над себе си, взирайки се през празното голф игрище, където водните пръскачки създаваха изкуствен дъжд, тя забеляза потрепване високо в клоните на едно дърво в далечината. Видя ниската каменна колона, която служеше за опора на оградата от ковано желязо. Дървото бе от другата страна на оградата.

Ето пак! Подобно движение на двайсетина метра вляво от първото, също високо в дървото.

Продължи да се взира. Никакви движения.

Тогава разбра.

Ръцете й се тресяха, когато извади мобилния телефон, грижливо го прикри, преди дисплеят да светне, и започна да пише.

57.

Ларсън омота и запуши устите на тримата пазачи. Последно завърши с онзи в безсъзнание отвън; прекоси пътя и пое нагоре по хълма тъкмо навреме, за да забележи поредното пристигане на три автомобила. Фаровете им се плъзнаха по върховете на дърветата; докато напредваха, светлината танцуваше и преминаваше от корона на корона. Кралските особи на престъпността, ако информацията на Ротем бе вярна.

Отчаян, че е загубил толкова време и енергия, Ларсън се питаше къде може да са скрили Пени. Претърсването на влекача не бе довело до нищо.

Измъкна се изпод няколко храста и хукна по една открита ливада, разделяйки вниманието си между къщата, покрайнините на ливадката и възможността от появата на пазачи, хора, камери или кучета.

Долови движение доста след площадката и малко отляво, преместваше се отдясно наляво. Просна се върху влажната трева.

Самотна, тъмна фигура — жена, реши той, като съдеше по походката — премина бързо между две широки бели петна — ямите с пясък, сети се Ларсън. Леко се вдигна на ръце и забеляза масивен покрив, доста встрани от очертанията на игрището за голф. Конюшня.

Жена, без фенерче, тръгнала към конюшнята. Почти полунощ… Ексцентрично, слабо казано. Хрумна му думата „потайно“.

„Да нагледа спящите деца?“ — запита се той.

Още една кола спря пред резиденцията, още един пътник слезе. Това правеше петима или шестима през изминалите десет минути.

Тогава на алеята за картове на не повече от десетина метра се появи мъжки силует. Ларсън извърна лице от мъжа, за да прикрие белотата на кожата си, като едновременно притисна ръце към земята. Замръзна.

Съдейки по звука, Ларсън определи, че мъжът продължава да върви. Ларсън се приготви да бъде открит и помисли за набег към гората.

— Кати! — извика мъжът.

Ларсън забеляза, че жената в далечината спира. Като че ли мислеше да се обърне, но после продължи надолу и извън полезрението му, към конюшнята.

— Мамка му! — Мъжът явно се отказа.

Подметките на обувките му затъпкаха пясъка по пътеката, когато с бързи крачки се насочи обратно към резиденцията.

Размененият телефон завибрира в джоба му. Ларсън се претърколи настрани, за да го скрие напълно под себе си, притиснат към земята и смълчан.

Стъпките спряха.

— Кой е там? — извика мъжът по посока на Ларсън. Но собственият му телефон изчурулика и той отговори.

Мъжки глас обяви в слушалката: „Всички посетители пристигнаха и са настанени“.

Стъпките на мъжа заглъхнаха, докато се отдалечаваше обратно към резиденцията.

Ларсън пълзя още трийсетина метра, докато достигна малка горичка. Добре прикрит, той извади мобилния телефон и прочете съобщението, изпратено от собствения му телефон.

Двама мъже по дърветата. Полиция?

От една страна, съобщението идваше тъкмо навреме, от друга бе смущаващо. Ако тя беше в служебния микробус, не трябваше ли да разбере дали мъжете са полицаи или не?

Разкъсван от колебание между съобщението и интуицията си, че жената, която току-що бе видял, ще го отведе до Пени, той стигна до края на гората и забърза след нея към конюшнята.

Съвършено място да скриеш дете, помисли си той. Всички малки момиченца обичат коне, а странните звуци откъм конюшнята нямаше да привлекат внимание. Нямаше да изненадат никого.

58.

— С какво разполагаме? — попита Ротем дългокосия детектив, който се бе разположил до конзолата в дъното на вече претъпкания микробус на компанията „Пюджит Саунд Енерджи“.

Били се разпореждаше с апаратурата. Дългокосият цивилен пич по убийствата, който си падаше многознайко, имаше мустаци и бежови каубойски ботуши от екзотична кожа. Явно смяташе, че той ръководи.

Някой се бе заел да върши работата на Ротем.

Човекът на зеления походен стол отляво на Хемптън бе шериф с длъжност специален агент и се казваше Форсайт. Бе облечен в делови костюм със синя кърпичка в горното джобче. Токовете на лъснатите му обувки стил „Оксфорд“ бяха доста износени. Държеше се доста прилично — за разлика от детектива — и бе склонен да остави Ротем да дърпа юздите. Шофьорът бе от сиатълската полиция, чието име Ротем бе забравил. Бе заел мястото до шофьора от другата страна на завесата за затъмнение, която висеше като наметало зад гърба на Хемптън. Електрониката бе разположена на две противоположни конзоли. Мъжете се бяха струпали около четирите телевизионни екрана, все едно гледаха мач в неделя.

— Гълъбите са вдигнати — докладва Били. — Имаме двама души с визуална техника. Гледат над стената надолу към терена.

— Можем ли да ги свържем с микрофон? — попита Ротем.

Изщракаха няколко превключвателя и всички в микробуса можаха не само да чуят думите, изречени от двамата полицаи от звеното за бързо реагиране, намиращи се в клоните на дърветата, но и да видят на четвъртия монитор неясни образи от електронните бинокли за нощно виждане, с които бе снабден всеки от тях.

Полицаят доложи за спокойно игрище за голф с основна сграда в далечината. Хората в микробуса видяха образите на двама, а може би трима души, които разтоварваха камион.

— Може да е храна — докладва електронен глас.

— Съгласен — отвърна другият.

Ротем отново свери часовника си. Камион за доставки и пет коли бяха навлезли в терена през изминалите петнайсет минути. Информацията, с която разполагаха за срещата — за търга, — изглеждаше достоверна. Малка, но необходима стъпка напред.

Дългокосият детектив проведе разговор по мобилния си телефон, като махна слушалките, за да може да чува. Приключи разговора, извърна се към Ротем и докладва:

— Регистрационните табели на третия автомобил отговарят на фирма за доставки на храна, собственост на известен член на ОП.

Организирана престъпност. Нареждаше се добре. Това, което регистрираха, пасваше на това, което очакваха: богаташко имение; луксозни коли и лимузини. Фактът, че на мястото можеха да се намират едно или повече деца заложници, беше единственият коз, с който Ротем разполагаше.

— Все още ни е нужна основателна причина — каза дългокосият детектив, — за да могат хората ми да влязат. Регистрационна табела няма да свърши работа.

— Съгласен — каза Форсайт. — Дайте да го обмислим. — Погледна към Ротем, сякаш се надяваше да извади заек от шапката си.

— Имате ваш човек вътре — каза дългокосият детектив. — Някой опита ли да се свърже с него?

Обидният въпрос към Ротем и операцията, която ръководеше, не мина незабелязано.

— Направихме го — отвърна Хемптън. Стъбълфийлд недоволно измрънка несъгласието си от мястото до шофьора от другата страна на завесата. Беше доста едър и му бе трудно да си намери място отзад при останалите. — Не вдига.

— Към този момент присъствието му остава непотвърдено — каза Ротем.

Напъна мозъка си да измисли основателна причина, било то и подозрение, което би му дало повод да се обърне към главния прокурор на страната за заповед по телефона.

Включи се единият от двамата оперативни работници на СББ.

Детективът, опрял глава до слушалките си, информира Ротем какво му казват.

— Има множество линии под високо напрежение, които пресичат имението — каза той.

— Забравих как се казвате, сержант — най-сетне си призна Ротем.

Другият отлепи едното си ухо от слушалките.

— Ла Моя — отвърна той. — Не се стягай.

— И какво за високото напрежение? — попита Ротем.

— Кабели с високо напрежение преминават над имота. Може да служат за поливане на игрището. Кабелите с напрежение… те са здраво окачени. — Устата му под мустаците се изви в усмивка. — Достатъчно здраво да издържат възрастен мъж, по-точно двама възрастни мъже. — После добави: — Моите хора ще влязат, увиснали на скайджекс — облицовани с гума моторни макари, — така че донякъде се допуска факторът шум, бръмченето на моторите и т.н., но не е много силен.

— Скайджекс? Правили сте го и преди.

— Силите за борба с безредиците заимстваха метода от Спасителните служби. Идеята е да стане възможно да се транспортират хора между сгради на голяма височина. Градски войни. Измишльотина на Вътрешни работи. Ние също сме го използвали за някои наблюдения.

Тонът на човека подсказваше, че не казва всичко. Ротем се възмути от това.

— Убеден съм, че ще ни осведомите, сержант. Може да се каже, че времето ни притиска.

— Вие трябва да минете през кабинета на главния прокурор и да получите необходимите документи, нали? Така че за вас нещата стоят различно. Но ние в щата Вашингтон имаме разпоредби, които гласят, че въздушното пространство над собствеността не е частно. Уловката тук е, че всички кабели и цялото оборудване, необходимо за преноса на електроенергия, е изцяло собственост на енергоразпределителната компания, в нашия случай на „Пюджит Сауд Енерджи“. Схванахте ли? Не нарушаваме ничии права, като използваме тези кабели.

Ротем свърза нишките на разсъжденията на сержанта.

— Искате да кажете, че ако получим разрешение от енергоразпределителната компания да използваме кабелите им, това ще ни осигури достъп?

Включи се Форсайт:

— Всъщност никой не докосва с крак земята под тези кабели…

Погледът на Ротем срещна този на Ла Моя в сумрачната светлина на конзола с електроника. Ла Моя се ухили.

— Не влизаме незаконно. Няма никаква необходимост от основателна причина, докато се придържате към наблюдението.

— Колко изобретателно.

— Идеята не е моя, но ще предам оценката ви. След като вече сте вътре, ако имате късмет, ще използвате огледа да откриете основателна причина и тогава вече наистина сте вътре.

— Ако имаме късмет да видим нещо. — Ротем не се оплакваше, но не беше кой знае колко обнадежден.

— Винаги съществува такъв момент — съгласи се Ла Моя. — Но ако се случи да ви забележат, тогава не е добре. На лошите момчета никак не им харесва хора от Силите за борба с безредиците да им висят по кабелите.

— Това граничи с подвеждане — каза Ротем, но разбираше колко лесно едно нещо може да доведе до друго и да им предостави основателна причина.

— Така е в шоубизнеса — намигна Ла Моя. — Ако искате моите хора да поставят макарите, само кажете.

— Казвам — отвърна Ротем, докато набираше по мобилния си телефон номера на заместник главния прокурор на страната за съдействие в разговора с енергоразпределителната компания.

59.

Приклекнал ниско до земята, Ларсън се насочи покрай очертанията на игрището към затревения склон над конюшнята, намираща се на около петдесет метра от него. Необходимостта да намери Пени непрекъснато растеше предвид перспективата от въоръжена федерална намеса на срещата на Ромеро. Беше вероятно положението да стане сериозно и не му се искаше Пени да попада в полето на кръстосана стрелба.

В този край на игрището се издигаше една от съблекалните за играчите. Изглеждаше възможно жената да е дошла от някоя от тях. Вероятно единственото обяснение за среднощното й посещение в конюшнята беше някоя бременна кобила или болен кон, но Ларсън бе убеден, че си струва да провери конюшнята, и нямаше връщане назад.

Отдолу светеха прозорци. Помещения за такъми, офис или склад — всяко едно ставаше за затваряне на отвлечено дете.

Щом стигна конюшнята, Ларсън се отклони от светещите прозорци, за да не изпадне в ситуация, която полевите инструктори на Службите наричаха „синдром на нощната пеперуда“. Държеше се близо до стената и бавно напредваше. Точно над главата му светнаха още вътрешни лампи, чиято жълтеникава светлина се разля наоколо и освети от дясната му страна купчина вечнозелени храсти с височина около два метра. Ларсън прекоси площадка, където съхраняваха бали сено. В едната имаше забита вила и за момент той се поколеба дали да не се възползва от нея. Заобиколи далечния ъгъл и достигна огромната двойна врата към конюшнята, през чиято цепнатина се процеждаше ярка светлина. Приближи око към цепнатината и зърна жената — истинска красавица — да върви по пътеката покрай клетките към него.

Към двайсет и пет годишна. Добре сложена. Средиземноморски или испански тип. Арогантна самоувереност в тъмните очи и стиснати устни. Спря пред една ясла и плъзна вратата. Пристъпи вътре.

Ларсън заобиколи далечната страна на конюшнята. Беше нащрек за пазачи — защото, ако Пени бе тук, трябваше да има такива, — но не видя никого. Освен това не забеляза камери за видео наблюдение. Щом стигна отсрещния край на конюшнята, преди да свърне зад ъгъла, зърна трапецовидна ивица светлина върху паваж, което говореше за отворена врата.

Тук бе мястото, където се грижеха за конете, къпеха ги, оседлаваха ги и ги криеха от дъжда под огромен навес. Сега забеляза, че първите осветени прозорци, които бе видял, наистина принадлежат на склад за такъми. Все още нямаше никого. Никакъв капан. Това намали предишния му оптимизъм.

Тогава му хрумна друга мисъл: конете означаваха пътеки за езда. Дори в голямо имение като това пътеките вероятно водеха извън имота към горите наоколо. Това означаваше безопасен начин за бягство с Пени, ако я намереше.

Усещаше, че е рискувал, като я е проследил до тук, но се загледа в добре осветената пътека между яслите, обзет от решимост да се възползва от нея. Това, което му липсваше, бе информация. Италианецът със здравото тяло, който бе карал мерцедеса, почти сигурно бе човекът, приближил се до него на игрището. Той говореше с някаква жена. Ако наистина тя се окажеше Кати — жена, сестра, съучастничка, — обръщението издаваше близост между тях. Може би тя знаеше нещо, което щеше да му бъде от полза. Бе прахосал прекалено много време, без да се възползва дори от тази малка възможност.

Повечето от вратите на яслите оставаха затворени; пред някои бяха окачени стоманени въжета. Имаше и няколко отворени.

Пъхна се в първата, която намери отворена, и се спотаи в сенките и натрапчивия, но не и неприятен мирис на тор, сено и коне. Като преминаваше от ясла на ясла, Ларсън се доближи към нея. Беше ли възможно тази жена да е пазач? Да са я хванали, че е напуснала поста, и шефът да я е навикал?

Почти незабавно шепотът й се понесе във въздуха:

— Толкова ще ми липсваш. Ще се отнасят добре с теб. Обещавам.

Ларсън се изпълни с надежда, пометен от приливната вълна на чувствата. Първо провал, после шанс. Пазачът на Пени можеше да е при нея в яслата. Малката може би беше болна или се нуждаеше от грижите на възрастна жена. Може би Ларсън се бе озовал по-близо до нея, отколкото бе предполагал.

Премести се в яслата непосредствено срещу тази, в която му се стори, че влезе. Заслуша се за детско гласче и два пъти бе почти сигурен, че е чул.

Тишина. Цели две проклети минути. Погледна крадешком срещу пътеката през решетките от ковано желязо. Не видя нищо. Тихичко извади оръжието си, докато се питаше дали не е станал причина за внезапно възцарилата се тишина. Оръжието натежа в ръката му. Осъзна колко е уморен. Пое дълбоко дъх, хвана пистолета с две ръце и се приготви да прекоси пътеката.

В този момент вратата на яслата пред него се плъзна и шумно се затръшна със скърцането на стоманени колелца върху релси. Ларсън отскочи назад изненадан. Докато се осъзнае, вратата вече се бе затворила. Чу отдалечаващите се забързани стъпки по пръстената пътека.

Ларсън дръпна вратата, но тя не помръдна. Бе заключена отвън.

Прибра пистолета. Беше затворник.

Тя щеше да предупреди останалите. Щяха да изпратят армия. Беше изпуснал всички шансове да спаси Пени.

Подскочи и се набра на високата метър и половина стена, заграждаща яслата, която завършваше с декоративна желязна решетка. Претърколи се и тежко тупна долу.

Прекоси пътеката, напъна вратата на отсрещната ясла и се озова срещу кестенява кобила.

Жената се бе сбогувала с кон.

Хукна навън и първата му работа бе да я потърси пред конюшнята. Тя имаше повече от двайсет метра преднина и беше добър бегач. Ако й позволеше да стигне до върха на хълма, беше свършено. Тя хвърли поглед през рамо и той успя да спечели още крачка-две. Тя бе пъргава, но се закашля, когато сви наляво през гората. Забави крачките си; бе добър спринтьор, но не и маратонец. Ларсън я доближи.

60.

Единственото, което Пени виждаше, бе светлината, проникваща през процепите. Прашен въздух, както ставаше, когато мама тупаше чаршафите пред прозореца, малки искрици светлина, като светулки. Нещо студено и влажно, върху което бе седнала в новия си затвор. Сладникав аромат на дърво, примесен с други, непознати и неприятни за нея миризми. Кисело. Остро. Метален привкус в хладния въздух.

Къде се намираше?

Ушите й пищяха, пръстите на краката й бяха изтръпнали, тоест изобщо не ги усещаше. Трябваше да пишка, беше зверски жадна и стомахът й къркореше от глад. Страхуваше се от тъмното и затвори очи; собствената тъмнина й се стори по-поносима от пълния мрак, който цареше около нея. Тишината бе като сюнгер, попиваше всеки намек за живот, дори звука от собственото й дишане.

После, когато се осмели да отвори очи и да се изправи с лице срещу демона на врага, който от толкова време я караше да затваря вратата на гардероба, преди да си легне, видя някакъв силует бавно да придобива очертания. Затаи дъх.

Не беше сама.

61.

Ларсън последва Кати в гората. Тя продължаваше да тича, но издаваше местоположението си, когато счупеше някоя съчка или попаднеше в храсти.

Ларсън зави косо да пресече пътя й. Тъй като бе израснал в къща, която граничеше с триста декара гори в Кънектикът, той си пробиваше път между скупчените елхи, борове и кедри без особени усилия, като сърна. Движеше се на скокове, отскачаше и се приземяваше, но го правеше много по-умело от жертвата си, която се блъскаше и удряше, докато навлизаше по-дълбоко в гъсталака.

Тя не се разкрещя, което го накара да предположи, че по някаква причина посещението й в конюшнята не е било позволено или че се бои от нещо повече, отколкото от някой непознат по петите си. Това го накара да настръхне.

Почти се бе изравнил с нея и можеше не само да я чува, но и да я види като тъмна сянка, преминаваща между дърветата. Подобно на заек и хрътка, те се гонеха сред дърветата, като от време на време светлината отвъд проникваше като рядка пяна. Ларсън мярна отблясъка на бялата й кожа, когато тя се огледа. Чуваше дишането й.

Ларсън забърза, обзет от внезапен прилив на енергия. Прескочи куп паднали клони. Жената отново се обърна, без да намалява ход.

— Пази се! — изкрещя инстинктивно Ларсън.

Твърде късно.

Тя се блъсна в ствола на една елха и когато гърдите й поеха удара, се чу силно свистене. Ларсън поднесе, докато спре, хипнотизиран от сюрреалистичния ефект на обездвиженото човешко тяло, което само допреди миг се намираше в движение. Раменете й увиснаха, сякаш бе загубила съзнание, но продължи да стои изправена.

Гротескно гъргорене изригна от вътрешностите й, лек и засмукващ звук, примесен с изпускането на въздух.

Опитвайки се да си поеме дъх, с оръжие в ръка, Ларсън погледна към нея и установи, че очите й са отворени и примигват. Дясното й стъпало бе изкривено и се докосваше до земята с върха на обувката. Беше олекнала. Не се държеше на нищо. Не бе изправена и все пак стърчеше. Едно петно се проточи от нея като нещо живо и се разля по лявата й буза. Прибра пистолета в кобура. Устата й се отвори и затвори, но не издаде звук.

На ограничената светлина, която проникваше под короните на дърветата, тя му се стори на дълги ивици.

Още една крачка напред и го видя. Беше се нанизала на издаден счупен клон, който стърчеше от пъна като кинжал — назъбено десетсантиметрово острие от изсъхнало дърво. Влажното гъргорене бе в синхрон с лекото издигане и спадане на раменете й. Беше пронизало блузата й, преминало през ребрата й и пробило белия й дроб.

— Федерален агент — прошепна Ларсън просто да се представи.

Сега страхът бе най-големият им враг. Тя можеше и да оцелее, но се нуждаеше от незабавни медицински грижи.

— Отивам да доведа помощ. Разбираш ли ме? Тъмните й очи леко помръднаха.

Той осъзна, че докато се опитва да й помогне, вероятно ще бъде заловен, дори убит. Щяха да загубят Пени. За момент помисли да я изостави, побеснял от това, че един нелеп инцидент — собствената й проклета грешка — ще го накара да загуби всичко. Но не можа да се застави.

Измъкна колана си и извади носната кърпа от задния си джоб. Хвана кръста й отзад, повдигна я леко и я свали от клона. Тя потръпна и се отпусна в ръцете му. Той я положи на земята по гръб.

Разкъса блузата й и попи кръвта, стекла се от раната до ребрата й. Притисна кърпата там и използва колана да я фиксира и пристегне.

— Добре ли си? — попита той; само няколко сантиметра разделяха лицата им.

Очите й отново се раздвижиха некоординирано. Поради шока едва ли го чуваше.

— Той щеше да ме остави — каза тя дрезгаво. Думите излязоха от устата й заедно с малко кръв и Ларсън неволно се отдръпна.

Когото и да имаше предвид, той нямаше да го направи, помисли Ларсън. Никой мъж не би оставил тази жена.

— Има едно момиче. Малко момиченце — каза той, разбирайки, че шансовете му се доближават до нулата, но все още вкопчен в надеждата. Може би щеше да изпрати някаква информация на Ротем или Хемптън, преди да го заловят. — Тя ми е дъщеря — каза той със свито гърло.

Устата й се раздвижи, но не излязоха думи.

Той я прихвана отдолу и я понесе на ръце, изненадан колко е дребна и лека. Проправи си път през гъсталака и внимателно изкачи склона, когато гората отстъпи на прясно окосено игрище.

В тишината му се струваше, че тя натежава. Ларсън усети как краката и гърбът му да се схващат.

— Момче — каза тя толкова тихо, че той реши, че си е въобразил.

Ларсън спря.

— Държат едно момче — каза тя.

Той продължи да се катери, стигна билото и тръгна през игрището. Никой не се приближи. Никой не дойде да го задържи.

— Малко момче — каза той, като се сети какво бе писал Марковиц на Хоуп.

Клепачите й се затвориха и отвориха — нейният начин да кимне.

— Къде?

— Ще те убият.

— Вероятно — каза той.

Тя поклати глава и замълча.

— Къде?

Тя успя да посочи къща със среден размер на границата на игрището за голф, една от тези, които бе видял по-рано. Явно неин дом. От другата страна на къщата трябваше да има път. Кола в гаража. Възможност за нея да излезе.

Тя затвори очи и още повече натежа. Беше загубила съзнание.

Вървеше през валмата мъгла, която се стелеше по земята, появила се преди минути. Стелеше се като пушек на комин и се кълбеше на нивото на кръста му. Въздухът бе станал студен.

Обувките и чорапите му подгизнаха, докато стигне алеята за колички, преминавайки я на път към задния двор. Видя две люлки, гребло-играчка и ръчна количка, натоварена с листа.

Тя дойде на себе си в ръцете му, възкръснала от мъртвите.

— Остави ме… — проговори тя. — На верандата… икономката.

Отнесе я до веранда, която бе осветена.

— Добре. Вече си тук. Сега ми кажи къде е момчето? Пристъпи към звънеца на верандата. Впери чакащ поглед в нея да му отговори, преди да позвъни.

— Бараката — каза тя. — Надолу по хълма след резиденцията.

Ларсън натисна звънеца и се обърна, щом дочу приближаващите към вратата стъпки. Трябваше да тръгва и въпреки това не можа да го направи, преди да се убеди.

— Двойната.

Клепачите на Кати изпърхаха и се затвориха.

Чу вратата да се отключва.

Хукна.

62.

Майчиното чувство на Хоуп скоро я изведе от скривалището й и я поведе към задната част на камиона за доставки. „Ако не вляза вътре — каза си тя, — няма никакъв шанс да намеря Пени“.

Мобилният телефон на Ларсън отново завибрира — код на областта 314, Сейнт Луис — и тя отново го прекъсна, за да не я издаде. Вклинена между контейнерите, не бе в състояние да проведе разговор. Ако кодът беше 206, Сиатъл, някаква възможност да са похитителите, може би щеше да се осмели да отговори.

Двамата доставчици влизаха и излизаха от камиона на интервали приблизително по две минути. Хоуп се пресегна към задната част на камиона, грабна пластмасов охладител и го понесе за двете дръжки. Сега бе изпълнена със смелост и решимост; приближи задната врата на сградата и я ритна с крак, вместо да почука. Познаваше лицата на двамата доставчици, защото ги бе наблюдавала. Зарадва се да види, че една от жените й отвори вратата.

Хоуп обясни:

— Помолиха ме да ви помогна. — Тя се усмихна изкуствено. — Аз съм от прислугата. Накъде?

— Аз съм Дона.

— Алис — отвърна автоматично Хоуп.

— Казаха ни, че сте шестима.

— Ами… аз съм първата — отвърна тя приветливо. — Другите ще дойдат.

Хронометърът в главата й започна да отчита. Докато някой разбереше, че келнерите и келнерките са седем, а не шест, тя трябваше да се е махнала.

— Ние се разполагаме в кухнята — уведомиха я.

Хоуп мина покрай жената, която държеше вратата.

— Казаха ни да бъдем с черни поли и бели ризи.

Хоуп забеляза, че Дона е с униформа.

— Да. Ще се преоблека, след като разтоварим.

— От полунощ до два — каза Дона. — Винаги ли работите по това време?

— Виждали сме всякакви неща, повярвай ми — отвърна Хоуп, докато охладителят натежаваше в ръцете й.

— Поне плащат добре.

— Може би на вас.

— Тези типове направо са полудели да минаваме само през мазето…

— До трапезарията на етажа — довърши Хоуп, която бе подслушала това условие. — Все едно и също, едно и също.

Дона затръшна вратата след себе си, когато излезе навън.

Хоуп забърза по коридора след линията от водни капки като мишка след трохи. Спря пред вратата на кухнята. Точно отпред имаше знак „Изход“. Малък асансьор — кухненски, — вдясно от вратата. Примами я едно стълбище.

Влезе в оживената кухня, остави охладителя и се запита какво следва.

63.

Зала „Одеса“ някога е била библиотека и все още пазеше рафтовете от пода до тавана, пълни с книги в кожени подвързии, редувани единствено от махагонови панели, върху които бяха изложени маслени картини под топлата светлина на месингови аплици, монтирани над рамките. В продължение на години бе изпълнявала функциите на интимна трапезария в случаите, когато канеха по-малко от трийсет души. По някое време в началото на трийсетте години е бил построен сводестият таван с извити участъци, които се събираха в самия център и заобикаляха овална, ръчно рисувана сцена на лов на лисици. На северната стена имаше мраморна полица и действаща камина. Полицата имаше от двете си страни каменни колони, в които бяха издялани два голи ангела, вдигнали кошници с пшеница над главите си с развяващи се къдрици. Върху полицата два сребърни свещника с нови, незапалени свещи, пазеха сноп сухи цветя — тъмночервени рози, житни класове и цветчета от овощни дървета в бургундско червено.

Около лъснатата правоъгълна маса с плот от черешово дърво се бяха разположили десет мъже на възраст от трийсет до осемдесет години с всевъзможен оттенък на кожата. Представяха Рино, Сакраменто, Лос Анджелис, Оукланд, Портланд и местата между тях. Не бяха непознати един на друг.

Филип, начело на масата, призова събранието към ред. Благодари им, че са дошли, бръкна в джоба на спортното си сако „Армани“ и извади пластмасов калъф за бижута, в който имаше златен CD-ROM — диск, който можеше да съхрани повече от десет хиляди документа.

— Този, който предложи най-много, си носи у дома целия списък. Последващите продажби на имена на отделни свидетели или групи свидетели са по усмотрение на купувача.

Един мексиканец, облечен в отворена риза без яка, под която лъщеше златна верига с медальон на Свети Христофор, каза:

— Моите хора ми казаха, че е пуснато общо предупреждение и повечето хора в този списък вече са избягали.

— Това може да е вярно, а може и да не е — каза Филип. — Но дори и да е, винаги ли бягаш, когато се обяви тревога? Преместваш ли цялото си семейство?

Този списък включва всичко, което трябва да се знае за тези хора. Не само новата самоличност, но и месторабота, банки, познати. Ще са необходими месеци, години отново да се съберат всички нови данни за тези хора. Дали ще избягат или не, те са някъде там и ще оставят следи, по които да бъдат намерени — замълча, преглътна веднъж и обяви: — Наддаването започва от десет милиона долара.

Почукване на вратата — в тази стая не се допускаха мобилни телефони и оръжие — и Рикардо, който седеше отляво на Филип, бе извикан от един от охранителите.

Филип внимателно прецени излизането на Рикардо, като се запита какви ли номера играе. Не искаше да е извън тази стая и да не го вижда къде е.

Когато вратата се затвори зад Рикардо, Филип дочу шепот, който включваше думите… вашата съпруга… Последваха бързо отдалечаващи се крачки. Единственото, което Филип можеше да направи, бе да остане съсредоточен, когато се извърна към гората от вдигнати ръце.

— Петнайсет ли чувам? — попита той.

64.

Макарите „Скайджекс“ работеха с комплект батерии, които задвижваха мотор с висока честота на въртене и голяма макара, която минаваше над дебелия стоманен кабел, подхранващ четирите линии на високо напрежение. Всеки от двамата оперативни работници на СББ висеше прикачен към устройството в примка, осигурена с бързо разкопчаващи се карабини. Макарите позволяваха изкачване и спускане на височина посредством балансирано от тежестта им подръпване.

Щом навлязоха във въздушното пространство над имението, всеки с полуавтоматично оръжие, преметнато през рамо, те огледаха терена с уреди за нощно виждане във формата на слушалки. Безжична технология предаваше дигиталните изображения обратно към командния център в микробуса. Радиовръзката тип хендс фрий и слушалката в ухото позволяваха непрекъсната комуникация между всички участници.

— Получавате ли това, Флайсуотър?

— Картината говори повече от хиляди думи. — Гласът на Ла Моя увисна във въздуха.

Зловещото зелено и черно на апаратите за нощно виждане, което хващаше по някой образ между поредното преминаване покрай дървета, изобрази малък паркинг, претъпкан с луксозни автомобили. Група облечени в тъмни дрехи шофьори, някои от които пушеха, се шляеха пред вратата на сградата.

— Трябва ни нещо повече от няколко коли и шофьори — каза Ла Моя на двамата си подчинени. — Продължете огледа.

При всеки стълб оперативните трябваше да се спускат от кръстосаните подпори и да прекарват макарата покрай стълба към следващата отсечка от кабела. Тези местения отнемаха от три до пет минути и бяха осъществявани с върховна предпазливост, за да се избегне токов удар.

— Изключваме се — съобщи главният оперативен с приглушен шепот.

В командния микробус Ротем си бе направил сметките.

— Нищо няма да излезе от това — обяви той, без да се обръща конкретно към някого.

— Дай им време — каза Ла Моя. — Нашите хора знаят какво да търсят.

— Когато тази среща приключи — каза Ротем разсъждавайки, — ще загубим окончателно това, което издирваме. — Трябваше да обясни за Лаена, но никога нямаше да го направи. — Дотогава ни трябва законно основание да спрем всяка от тези коли, до последната. А това няма да стане в този живот. Ако това мине за успех, ще ни се наложи да ги пипнем групово, докато все още са на срещата.

— Срещата е с почерпка — напомни Ла Моя. — Няма да приключи за половин час. Те сигурно дори още не са започнали — каза той, за да затвърди аргумента си.

— Дай им минутка.

— Има „багаж“ — посъветва Хемптън от неудобното си място.

— Ами вашият човек вътре? — попита Ла Моя.

— Това не е потвърдено — каза Ротем. Но после, като се чу какво говори, нареди на Хемптън отново да опита мобилния на Ларсън, докато си мърмореше: — Чаках достатъчно.

Оперативен полицай Питър Милтън висеше на плетено найлоново въже за катерене от една дървена греда, която поддържаше четири електрически линии за високо напрежение. Бе по средата на прехвърлянето на макарата към следващата отсечка от кабела, когато забеляза малка кутия от неръждаема стомана, завинтена в дървения стълб, и незабавно я разпозна. През почивните дни бе работил нощни смени за „Кейбълвижън“.

Милтън предаде откритието си по радиото до командния център и изчака да разбере дали Ла Моя е осъзнал какво означава това.

Ла Моя се завъртя на малката табуретка и погледна Ротем.

— Може да имате нужда от помощта ни, шериф Ротем — щатският закон срещу федералния и останалите, — моят подчинен току-що се е натъкнал на нещо неочаквано. Изглежда, някой в това имение краде кабелна телевизия.

— Телевизия?

— Черна кутийка — обясни Ла Моя. — Непозволено отклоняване на коаксиален кабел. Може да се използва за кражба на високоскоростен интернет или телевизионен сигнал, но и в двата случая щатският закон е един и същ.

— Сигурни ли сме?

— Милтън си знае работата, повярвай. Щом казва, че е черна кутия, значи е черна кутия. Не знам как е във Вашингтон, окръг Колумбия, но в щата Вашингтон това е недвусмислен повод за претърсване и задържане: „да се потвърди и регистрира използването на непозволено прихващане на радио или телевизионно излъчване“ — цитира той. — По-скоро във ваша полза е, че хората ни обикновено правят тези проверки нощем, както сега, когато всички са си вкъщи. Няма да накриви капата на никой съдия да ни издаде нареждане по това време на нощта.

— Тогава да се обадим — каза резервирано Ротем. Ла Моя лесно разбра притесненията му.

— Като командващ офицер съм свободен да прибягна до помощта на какъвто и да било орган за опазване на реда. Присъединяването на няколко федерални шерифи няма да накара мнозина да вдигнат вежди. Имаме тази регистрационна табела, тази връзка с началството, което ни дава достатъчно основание да стане горещо.

Ротем бе извадил телефона си. Нареди на Хемптън да предаде на Ларсън да се снишава, защото идваха.

— Опитах десет пъти, колко още — отвърна Хемптън.

— Е, опитай пак.

65.

Хоуп зърна поднос с десет празни водни чаши и две кани с лед. Грабна го и тръгна по коридора, зави наляво по стълбите. Качваше се бързо и скоро се озова сред опияняващ аромат на полирано дърво, кожа и дъх на тютюн за пури и лула. Плакети от шампионати по голф обрамчваха стените, като някои бяха още от 1910 година. Пожълтели черно-бели портретни фотографии на мъже с педантичен вид, с блейзери и клубни вратовръзки запълваха пространствата между тях.

Застави се да върви бавно. Тъй като цялата суматоха се развиваше в мазето и трапезарията на първия етаж, тя предположи, че държат Пени някъде тук. Първите две врати, покрай които мина, бяха затворени. Не се осмели да ги отвори. Третата бе леко открехната. Зърна празно секретарско място, преддверие към кабинет. Звукът от мъжки гласове надолу по коридора привлече вниманието й и я преведе покрай още две врати. Там коридорът преминаваше в просторна трофейна зала със знамена от голф турнири, окачени на корниз във формата на венец. Клубна атмосфера, кафяви кожени канапета и тумбести кресла, дъски за шахмат и табла. Телевизорът оставаше скрит зад една броня.

Хоуп мина към срещуположния коридор, където попадна на люлееща се врата. Надникна оттатък и видя тясно стълбище.

Блъсна вратата и се изкачи на втория етаж, ясно съзнавайки, че минава всички граници. Надяваше се едно просто оправдание от рода на това, че се е загубила, да я спаси. Спря на площадката и дочу движението на асансьора. Надникна в коридора на втория етаж и видя, че разстоянията, които разделяха вратите, е по-голямо, отколкото на партера. Може би спални, зали за билярд или игра на карти. Стълбата продължаваше нагоре от лявата й страна. Разбираше, че се е озовала на опасна територия.

Подносът в ръцете й ставаше все по-тежък.

В коридора дочу интеркомът да изплюва: „Панталони цвят каки, кафяв пуловер“.

Не бе нужно да поглежда надолу, за да разбере, че отговаря на описанието.

Постави подноса долу, натика го в ъгъла и бързо се качи до третия етаж.

Отдолу се разнесе мъжки глас:

— Ей, намерих поднос. Чаши. Кани. Пресен лед.

Ако му бяха отвърнали нещо, то Хоуп не го чу. Мина през вратата и излезе в коридора на третия етаж, където незабавно я удари миризмата на болнично отделение. Запита се дали „Меридън Манър“ не е старчески дом за пенсионирани мафиоти.

Стрелна се покрай медицинска апаратура, убедена, че преследвачът й ще влезе през вратата зад нея всеки момент.

Миризмата на стари хора се засили, като в къщата на баба й през зимата, когато прозорците са плътно затворени.

През открехнатата врата успя да зърне луксозен апартамент и темето на плешива глава — мъж, облечен в болнична пижама.

Не им помагаха да живеят. Помагаха им да умрат, помисли си тя.

Пени можеше да е във всеки един от тези апартаменти, заложник пред цветен телевизор, с обслужване по стаите, със сладоледени сънди и печени сандвичи със сирене. Колко е лесно да държиш тук малко дете, доволно и без да се оплаква.

Кипеше от възмущение и жадуваше свободата на дъщеря си; върна се по стъпките си и опита всяка врата без изключение. Всичките бяха заключени. Слотове за карти за достъп като в хотел. „Меридън Мариот“. Отвори първата незаключена врата, макар и предпазливо.

Склад, където държаха спално бельо, две изправени прахосмукачки и две кофи за миене на колелца с множество различни бърсалки в тях.

С ъгълчето на окото си долови, че вратата към стълбището се отваря. В резултат тя се шмугна вътре и затвори вратата. Намести се в ъгъла и клекна зад две прахосмукачки. Прилепи се надолу.

Приглушен мъжки глас. Пазач с радиостанция, който проверяваше всяка стая.

Тъжното поскърцване на покрития с паркет под на коридора предшестваше щракането на бравите. Хоуп се сви още повече, навела глава колкото й бе възможно.

Вратата се отвори, стаята се обля в светлина. Долавяше дишането му. Светлината отслабна, когато вратата започна да се притваря.

Мобилният телефон завибрира в джоба й. Сложи ръка върху него, като се опитваше да натисне бутоните през плата на панталоните си. Вибрациите продължиха.

Стаята се освети, когато вратата се отвори широко.

— Излизай оттам — нареди несигурен мъжки глас. Чу как ритна празна кофа по пътя си. Още един трясък, съвсем близо до нея.

— Не… мърдай — заповяда гласът.

Бавно вдигна поглед точно когато телефонът престана да жужи.

С наведена глава, бързо успя да набере три цифри на панела и натисна: ИЗПРАЩАНЕ.

Той беше почти дете: на двайсет двайсет и две. Мургава кожа. Държеше пистолет, прицелен в главата й, малкият кръгъл черен отвор на дулото се взираше в нея като немигащо око.

66.

След като наблюдава бараката в продължение на двайсет минути, Паоло забеляза нещо в пръстта от другата страна на постройката. Едва когато се приближи, разбра, че е един от екипа — Тоди, така му викаха. Беше в безсъзнание.

Паоло потупа джобовете си да потърси телефона, но се сети, че Филип го бе накарал да го остави в кабинета, и бе забравил да си го вземе. Претърси Тоди — имаше пистолет, но това бе всичко. Развърза ранения, каквато и полза да имаше от това.

Паоло влезе в бараката, здраво стиснал бръснача в дясната си ръка, готов за схватка. Със здравото си око видя още двама души, също в безсъзнание, завързани и проснати на пода. Реши да провери сградата. Не искаше някой да му изскочи отзад, докато развързва приятелчетата си.

Движеше се като призрак по малкия коридор, от стая в стая, сянката му се гънеше зад него. Като установи, че всички стаи са празни, се насочи натам, където бе оставил малката.

Застана над капака, през който можеше да се добере до нишата в килера. От килима се подаваше клуп. Килимът бе грижливо изрязан, за да не личи сред шарките.

Паоло го издърпа и отвори капака към мазето. Отстъпи назад в очакване на изстрел. През цепнатината полъхна студен вятър. С опънати нерви, той пристъпи напред, готов за скок.

По време на обучението си бе тренирал нахлуване в тунел, макар никога да не бе прилагал уменията си. Преброи обратно до три, скочи в тъмното пространство и се претърколи при съприкосновението. Блъсна се в ниска дървена стена, която опираше в централната носеща греда на бараката. При вертикалния отвор с височина не повече от метър приклекна с вдигнат пред себе си бръснач. Напрегна се да различи очертанията на предметите по-ясно.

Две ниски походни легла със спални чували. Момичето бе будно, седнало, с широко отворени очи и гледаше право към него.

Нишата бе с размера на самата барака, оградена от талашит и изолация от синя пяна. Подът бе от пръст и камъни. Няколко електрически табла, свързани с жици, преминаваха от бушон на бушон и разделяха постройката на две. Откъм отвора се процеждаше светлина, колкото смътно да се вижда от единия до другия край.

Бяха само те, тримата.

Не бе сигурен как е възможно това. Нима онзи, който е вързал пазачите горе, е пропуснал вратата към мазето?

Туп. Звук отгоре. Входната врата се затвори тихо, макар и недостатъчно.

Паоло върна тапицираната врата към мазето на мястото й, намести я в рамката. Премина приведен над някаква пластмасова тръба и зае позиция, която да му позволи изненада при нападението. Насочи здравото си око към една точка в мрака.

Бе стиснал здраво острието между пръстите си.

Ела да си го получиш.

67.

Окървавен от жената, която бе спасил, Ларсън бе стигнал далечния край на едно неосветено игрище с изглед към двойната барака отдолу. Колкото повече мислеше за това — многобройните охранители, загражденията, толкова повече му ставаше ясно. Той някак бе пропуснал мястото, където държаха внука на Марковиц, а щом бе пропуснал него, вероятно бе пропуснал и Пени.

Отново влезе в бараката с приготвено оръжие. Нямаше много време. Пострадалата жена в имението щеше да вдигне тревога, независимо какво бе казала на другите. След минути тази барака щеше да прелива от пазачи.

Докато минаваше покрай вързаните пазачи, единият му се стори в съзнание, но не се обади. Защо бе толкова самодоволен? Ларсън вдигна пистолета. Тук имаше някой.

Прокрадна се и провери двете малки спални и банята за по-малко от половин минута. Стигна до затворената врата на нещо, припомни си, че е резервна спалня, и се напрегна. Отброи до три и ритна вратата. Тя рикошира в тънката куха стена и той я спря с крак. Движеше пистолета в различни посоки, докато търсеше нещо в стаята, което не отговаря на очакванията му, и замалко не простреля една овална форма, която се оказа небрежно захвърлена възглавница.

Чисто.

Запъти се към килера. Погледна надолу: беше там — някакъв клуп. Ниша.

Дори един пазач, който спи в резервната спалня, можеше лесно да защити подобен достъп. Просто. Ефикасно. Практично.

Ларсън се наведе и се пресегна към клупа. Не само усещаше охранителите, забързани към бараката, но освен това долови поне един там долу, в ямата, човек, натоварен да защитава мястото, докато помощта пристигне.

Ларсън щеше да се превърне в мишена в мига, в който влезеше.

Отлетяха десет, петнайсет секунди безценно време, през което Ларсън копнееше да има парализираща граната. Отстъпи и изгаси лампите в коридора зад себе си, за да изравни игралното поле и да остави бараката тъмна като в рог. Позволи на зрението си да се приспособи, после измъкна връзката ключове с тънкото като писалка фенерче от джобовете си с надеждата да го използва за отвличане на вниманието или примамка. Стисна фенерчето в дясната си ръка заедно с пистолета глок.

Разбираше, че в мига, в който скочи долу, ще бъде умъртвен. Нямаше и грам съмнение в това и безнадеждността на подобно действие за миг го накара да изстине. Но след като не разполагаше нито с време, нито с избор, а единствено с живота на Пени, Ларсън се спусна в мрака.

Приземи се тромаво, като пистолетът му се удари в метална тръба. Прехвърли фенерчето вляво, за да отвлече вниманието, докато се претъркулваше вдясно.

Не последваха изстрели.

Докато се търкаляше, пистолетът освободи пълнителя върху чакълестия под. Докосна с ръка повърхността на оръжието: съприкосновението с тръбата бе задействало и деформирало бутона за освобождаване на пълнителя. Опипа около себе си за пълнителя, докато се питаше дали пистолетът ще го приеме със счупен лост. Разполагаше с един патрон в цевта — един изстрел, на който можеше да разчита.

Слабата светлина разкриваше две сгъваеми легла и върху тях русата глава на… малко момиченце.

— Пени!

Вдигна се червенокоса главичка. Момче.

Гледката на двете деца отвлече вниманието му и не забеляза как една фигура скочи иззад гърба му. Ларсън пое удара с лявата си китка и глокът изхвърча от ръката му. Пламък прониза китката му и разбра, че са го порязали. Сниши се в инстинктивен рефлекс да предотврати необратимото. Ритна с десния си крак, но движенията му бяха тромави поради ограниченото пространство. Случайният късмет изпрати този удар към мъжа зад него. И двамата паднаха далеч един от друг. Ларсън удари глава в късата, обкована с гвоздеи стена.

Ограниченото еднометрово пространство на нишата свеждаше движенията им до приклякане и тътрене, подобно на раци, които се нападат един друг.

Когато противникът му седна, дошъл на себе си след удара, мъждивата светлина на фенерчето прекоси лицето му и разкри отоци от химикали, които затваряха дясното му око.

Ларсън разбра, че следва бръснач.

Беше усетил, че пистолетът и изхвърленият пълнител трябва да са някъде вдясно, и се насочи в тази посока, но противникът му умело бе предвидил този ход и го парира, като застана между Ларсън и леглата. После се хвърли към него с невероятна бързина и също толкова бързо отскочи извън обхвата му.

Ларсън усети топлина и бодежи в лявата си ръка. Отново бяха засегнали порязаното място.

Отново мълниеносно движение, като стрелкането на жабешки език. Левият крак на Ларсън кървеше.

Ако продължаваше да стои тук, касапинът щеше да го докопа сантиметър по сантиметър, мълниеносните разрези щяха да следват един след друг. Ларсън щеше да бъде сразен, но не от една, а от множество рани. Щяха да му прережат гърлото и щеше да кърви до смърт в нишата, където щяха да го заровят няколко часа по-късно. Както вероятно Хоуп и Пени редом с него.

Една мисъл прониза съзнанието му: нараненото око.

Ларсън се престори, че посяга към дясната страна на мъжа — сляпата му страна. Накара го да застине и се гмурна към леглата, направи салто и светна фенерчето. Изби му го.

Мрак.

Опипа наоколо, като се надяваше да намери пистолета, и попадна на дървена отломка шейсет на осемдесет сантиметра, която замалко не проби дланта на лявата му ръка със закривения гвоздей. Ако я хванеше като бухалка за бейзбол, тогава пиронът можеше да послужи за оръжие. Замахна и се претъркаля както му дойде, надявайки се мъжът да е извърнат откъм дясната си страна. Ларсън размаха дъската напосоки. Първият замах пропусна, но вторият успя, пиронът се впи в плът. Противникът му изкрещя.

Ларсън замахна отново и отново усети как пиронът влиза в допир с плът.

Бръсначът остави следа по лявото рамо на Ларсън. В същия момент Ларсън долови смътното очертание на движение в мрака. Светлина от горната стая се процеждаше между зле поставената подова настилка от шперплат.

Ларсън продължи да се движи, като се целеше към дясната страна на противника си. Блъсна се в леглата. Чу шумоленето на спални чували.

— Назад! — изрева той, като нямаше представа къде трябва да е назад. — Федерални служби! — извика той в мрака, докато отново замахваше с дъската в предполагаемата посока на тъмната фигура.

Никакъв контакт.

Отново се завъртя наляво, бедрата му бяха изтръпнали и горяха от неудобната позиция. Опипа там, където смяташе, че е паднал пистолетът, като едновременно се стараеше да не допусне противника си. Но внезапно някакъв звук дойде иззад него — крака, които се движеха неимоверно бързо. Мъжът се стовари върху него с цялата си тежест. Ларсън се просна по лице. Целта на бръснача бе да разпори гърба му, но заседна в здравия черен плат на канадката, който трудно се разкъсваше.

Ларсън отново се претърколи и замахна. Претърколване и замахване. Претърколване и замахване. Дъската и пиронът отскачаха или от кост, или от дърво, но Ларсън усети поредното парване, този път по дължината на левия прасец — дълбок и болезнен разрез. Като по чудо успя да блокира следващия удар с лявата си предмишница.

Пет или шест замахвания на бръснача бяха попаднали в него, пламтящи и кървящи. Хукна рачешката встрани. Не биваше да допуска повече рани — и без това му се виеше свят.

Касапинът усети шанс и атакува. Ларсън вдигна дъската с ръце и замахна. Заби се в главата на мъжа — или в бузата му… В шията? Не бе сигурен. Касапинът се потътри назад и изрева. Дъската, мокра от кръвта, се изплъзна от ръцете му.

Разтреперен, без оръжие, Ларсън трескаво опипваше пода около себе си — глокът трябваше да е някъде тук! Напипа камъни и тресчици дърво.

Пълнителят! Беше го прибрал в джоба. Но пък не разполагаше с оръжие.

Раздвижване. Този път отляво. Децата?

Ларсън се отдръпна, изтръпнал и замаян. Блъсна се в ниската преграда и се опита да събере мислите си. Беше изгубил пистолета си.

Всяка негова частица се съпротивляваше на мисълта отново да се изправи срещу бръснача.

Спря; внезапно тишината бе станала застрашителна. Ларсън притаи дъх и се вслуша в мрака. Хленчене на момиченце. Децата се бяха свили под леглата от страх.

Касапинът бе докопал Пени.

Внезапно светна нощна лампа. Заслепи го. Внукът на Марковиц, облечен в каубойска пижама, се беше свил някъде. Но бе запалил лампата.

Касапинът бе клекнал зад преобърнато легло. Лявата му ръка стягаше гърлото на Пени. Дъската с окървавения пирон лежеше на пръстения под вляво от него. Дясната му ръка притискаше шията точно под лявото му ухо в опит да спре кървенето от раната, която пиронът бе отворил. Приличаше на артериална кръв. Струеше.

Момчето продължаваше да се крие. Пени трепереше в хватката на мъжа.

Никой не промълви и дума. Никой не помръдна. Пистолетът лежеше на един човешки бой разстояние, вляво от Ларсън, почти до момчето, далеч от мястото, където бе очаквал да го намери.

Острието на бръснача проблесна, опряно в гърлото на Пени. Само един замах през нежната плът и тя бе загубена.

В този полумрак, в този миг, когато погледите им се срещнаха, той разпозна очите на майката в детето и тази прилика му причини неистова болка. Тя бе уплашена до смърт.

— Кайро — каза Ларсън на детето. — Дръж се здраво и ще ти взема онова куче.

Изненада замени за миг страха в погледа на детето. Облекчението измести ужаса в момента, в който тя се наведе към китката на мъжа, който я държеше. Ларсън разгада какво е намислило момиченцето в мига, в който устните й се разтвориха и зъбките й се оголиха.

Момчето се хвърли към пистолета смело, но безразсъдно.

— Стой! — изкрещя му Ларсън.

Ала то бе посегнало от дясната страна на касапина и с това го накара да се обърне и да го проследи. Здравото му око се стрелкаше напред-назад между Ларсън и момчето. Момчето можеше и да не знае какво прави, но силно бе изчерпало възможностите на убиеца.

Трябваха му няколко секунди да се придвижи, когато Пени наведе брадичка и захапа ръката на убиеца до кокал.

Ларсън хвърли шепа пръст към единственото здраво око, докато се изстрелваше право напред, без нито за миг да изпуска Пени от очи. Дясната му ръка сграбчи дъската с пирона. Паоло, който се олюляваше от болка, прецени грешно движението на Ларсън, тъй като очакваше да потърси оръжието.

Ларсън замахна към уязвимите места и заби пирона точно отстрани в главата на противника си.

Пени се изтръгна.

Изсвистя изстрел. Момчето.

— НЕДЕЙ! — изкрещя Ларсън.

Щрак, оръжието бе празно.

Вече беше върху убиеца, който лежеше проснат по гръб, а дъската с пирона се бе забила в главата му. Стовари юмрука си върху обезобразеното лице на мъжа.

Бръсначът проблесна, но Ларсън бе стиснал ръката на мъжа. Не се осмели да го пусне, защото ръката се движеше като лапа на животно, пръстите се бяха извили като нокти и докато ръцете им трепереха от умора, бръсначът се приплъзна и се вряза в китката на Ларсън. Навлезе дълбоко и болезнено.

Ларсън премести тежестта си, замахна с лакът и удари по дъската с пирона, като го заби по-дълбоко в слепоочието на мъжа. Бялото на единственото му здраво око се показваше с всеки удар на лакътя на Ларсън в дъската.

Застина, но Ларсън не му повярва. Такова животно можеше да имитира безсъзнание. Ларсън прикова двете му китки; и двете бяха отпуснати и безжизнени. Надигна се и заби коляно в гърдите на мъжа, но не видя това да се отразява на лицето му.

Бръсначът се отпусна и падна.

Ларсън се нуждаеше от пистолета — от безполезния пистолет, — искаше да убие този човек веднъж завинаги. Изведнъж забеляза, че двете ужасени деца са го зяпнали; едното от тях бе собствената му дъщеря и осъзна, че няма да може да извърши убийство пред тях. За миг погледът му се замъгли, явно поради загубата на кръв. Забеляза хавлията и колана на момчето върху пръстения под.

— Коланът — каза Ларсън.

Над главата им се раздадоха стъпки.

Един, двама?

Ларсън завърза ръцете на изгубилия съзнание мъж зад гърба му. Възелът не беше нищо особено заради рехавия хавлиен плат. Сгъна го на две, после пропълзя към момчето и вдигна пистолета от мястото, където го бе изпуснало. Бързо опита да постави пълнителя, но той не искаше да се закрепи. Предпазителят на пистолета също бе дръпнат.

— Кайро? — прошепна Пени. — Мама?

— Чака те — отвърна той.

Вдигна пръст към устните си да пазят тишина.

Придвижи се да огледа през правоъгълната дупка в тавана на нишата — бе подът на килера. Всяка от многобройните му рани се обаждаше и му причиняваше остра, парлива блока.

Стъпките над главите им забързаха към тях.

Ларсън вдигна разтворена длан да покаже на децата да не вдигат шум. Промъкна се точно под отвора, обърна оръжието в ръката си така, че прикладът му щръкна като тъпа метална палка.

Стъпките спряха точно отгоре.

Ларсън направи знак на децата да клекнат долу и те го послушаха.

Зачака.

Продължи да чака…

Раздвижване от другата страна на дупката. Ларсън си представи коленичил човек, който се приготвя да скочи или да надникне вътре. Изтегли ръката с пистолета зад рамо.

Когато главата на мъжа се наведе достатъчно и той погледна, Ларсън изчака да завърти глава към него. Главата бавно се извъртя и в този момент Ларсън стовари приклада на пистолета точно в горната част на носа на мъжа, между очите. Тялото се плъзна в дупката като морски лъв във вода. Ларсън се пресегна към отпуснатата ръка и вдигна падналия пистолет; точно тогава отгоре проехтя първият изстрел през пода.

Вторият вдигна облак прах.

Още стъпки горе, когато онзи извика за подкрепление.

Ларсън насочи дулото. Прицели се в успоредните редици пирони, които стърчаха надолу през мукавения под. Коридорът. Мишената му плавно следваше стъпките; първо се ослуша за звука от тях, после леко ги изпревари.

Произведе два бързи изстрела. Прозвучаха като шумно ръкопляскане. Третият изстрел предизвика писък от болка, после трясък; възцари се тишина. Нито децата, нито Ларсън издадоха звук. Никой не смееше да си поеме дъх.

Отгоре се разнесе стенание.

Ларсън тръгна, насочил пистолета пред себе си, и подаде глава от капака на мазето. Отдавна не бе се изправял и краката му пулсираха.

— Хайде — каза той на децата. — Ти стой тук и изчакай — нареди на момчето, когато го избута горе.

Наведе се да вдигне Пени. Ръцете му докоснаха тъничкото й кръстче. Сякаш го удари ток. Тя постави ръчички на раменете му.

— Тече ти кръв — каза, когато Ларсън я вдигна и я промуши през отвора.

— Никога не съм се чувствал по-добре — отвърна той, когато я последва.

Провери коридора. Мъжът, когото бе улучил, се гърчеше от болка. Единият от куршумите бе попаднал в крака му, а вторият — ниско в гърба. Ларсън го завърза с шнура на лампата и го остави.

Момчето се бе напишкало в пижамата си.

— Обувки?

Нито едно от децата не отговори. Пътят им минаваше основно през игрището. Щяха да вървят боси.

Преведе ги покрай двамата обезвредени пазачи в предната стая, надникна навън и хукнаха напред. Щом имаше изстрели, макар и далеч от резиденцията, очакваше да се появят и други.

Сега и тримата тичаха през тъмното игрище; децата не изоставаха и Ларсън усети потта да се стича в раните му. Поведе ги към невидимата конюшня.

Извади телефона си, докато още тичаха. Забави крачка, като позволи на децата малко да го изпреварят. Но точно в този миг дисплеят на телефона светна — неоново синьо — и обяви получаването на съобщение.

Хоуп!

Все по-ясно чуваха ромоленето на поток. Приближаваха конюшнята.

Изгаряше от нетърпение да получи известие от нея, но единственото, което прочете на малкия екран, бяха цифри.

911.

68.

— Стреля се — докладва Ла Моя в слушалките си. Уведоми останалите в микробуса: — Паяците докладват, че са чули между шест и осем изстрела.

Вече не бе необходимо да чакат заповедта на главния прокурор.

— Хемптън и Стъбълфийлд. Прескочете стената! — заповяда Ротем. — ВЕДНАГА!

Всички, които се намираха в задната част на полицейския микробус, бяха прекарали последните десет минути в подготовка за нахлуването. Членове на елитния отряд за борба с безредиците към сиатълската полиция подадоха на Хемптън и Стъбълфийлд, вече облекли защитните жилетки „Кевлар“, запалителни и парализиращите гранати. Ла Моя каза на Ротем:

— Само кажи и имаш дванайсет от най-добрите ни оперативни на терена, както и двама снайперисти с позиции срещу къщата.

— След колко време?

— Дай ми седем до десет минути.

— Добре, действай, но не искам грешки. Двамата ти паяци и трима от моите хора ще бъдат на земята. Да няма приятелски огън. Първо проверяват, после стрелят.

— Разбрано.

Ротем нареди на Ла Моя да извикат и патрули и да запечатат всеки изход. Всеки, който се опиташе да избяга, трябваше да бъде задържан като свидетел.

Хемптън и Стъбълфийлд се насочиха към стълбите, прикрити зад стената. Телефонът на Ротем иззвъня и той го притисна до ухото си; отначало бе твърде развълнуван да слуша, но после гласът от отсрещната страна го зашемети.

— Затваряйте си шибаните си усти! — изрева той прекалено силно за тясното пространство отзад в микробуса.

Мъжете млъкнаха незабавно.

— Ларсън е — уведоми той групата.

Бяха чували това име, но вероятно не осъзнаваха значимостта на обаждането.

— Давай — излая Ротем по телефона, а по бузата му се стече струйка пот.

69.

Филип прекъсна търга при седемнайсет милиона и петстотин хиляди, като две от фамилиите се бяха съюзили набързо под масата, обединявайки парите си срещу хотелиера от Рино, който спря да наддава. Бащата, братът и двамата първи братовчеди на този хотелиер бяха загинали при гангстерски схватки и той вярваше, че имената на убийците им са в този списък.

Филип обяви десетминутна почивка, като покани всички да си вземат от приготвената храна. Не го направи от алчност, а защото този път един от хората му го бе извикал навън. Първо Рикардо, сега и него: ставаше нещо притеснително. Но няколкото думи, които прошепнаха в ухото му, го убедиха, че няма избор.

— Онази жена, Стивънс, е на горния етаж.

За миг онемя, новината бе направо покъртителна. Беше изпратил хора навън да претърсват терена, докато онази Стивънс се бе промъкнала в резиденцията.

Заобиколи площадката на първия етаж тъкмо навреме, за да види какво става отвън: Рикардо се качваше в черния навигатор. Филип забърза да види по-добре. Катрина бе положена отзад, завита в одеяла, с изцапано с кръв лице и очи, които примигваха, но не виждаха. Вратата се затръшна и автомобилът потегли, докато Рикардо крещеше:

— През задната порта!

— Какво, да му… — попита Филип най-близкия охранител.

— Конят я е хвърлил — докладва мъжът.

Беше по-вероятно да са извикали Рикардо от срещата, защото са заловили Катрина, докато е бягала от него, и това да е било наказанието й.

— Какво е състоянието й? — В този миг Филип осъзна: щеше да убие Рикардо.

— Прободна рана точно под гърдата — каза човекът. — Като че ли с някакво гадно мачете, така поне чух.

Филип изкачи трудно следващата площадка, обезпокоен за състоянието на Кати, и нареди на своя човек да следи положението във всеки един момент. Стигна до празния апартамент на третия етаж и видя Хоуп Стивънс, настанена в удобен стол. Беше напъхала ръката си в процепа на стола и Филип даде знак на своя човек да я провери. Той се върна с мобилния телефон.

— Оставили сте това у нея?

— Кое? — попита младежът. — Изобщо не съм го забелязал.

— Обискира ли я?

— Разбира се, че я обискирах.

— Но не и онази й работа, нали?

— Какво? — Човекът разбра въпроса неправилно и реши, че го обвиняват. — Вижте, господин Ромеро, изобщо не съм я докосвал по такъв начин.

— Разкарай се оттук — нареди Филип отвратен. Точно преди да излезе от стаята, Филип го спря и поиска пистолета му. Останали сами, той пристъпи към нея.

— От доста време ни ходиш по нервите, госпожо Стивънс.

Тя бе навела глава, стиснала здраво ръце, притиснати между краката й.

— Пуснете дъщеря ми.

— Затваряй си устата.

— Правете каквото искате с мен, но нея я пуснете.

— Затваряй си устата.

— Тя е дете. — Погледът й, който вдигна към него, бе застинал, но нямаше сълзи. — Каква е ползата да убиете едно дете? Какво ще спечелите от това?

— Нямам какво да обсъждам с теб. Изгуби прекалено много от времето и ресурсите ми. — Той мина зад гърба й.

* * *

Хоуп не можеше да се владее повече. Цялото й тяло се тресеше. Зъбите й тракаха и се чу как скимти. Толкова й се искаше да е по-силна в този момент, да намери думите, с които да се защити и да го постави намясто, чудовището в човешки облик, което стоеше зад отвличането на дъщеря й, зад годините в бяг, зад това, че макар да бе жива, бе лишена от живот. Успя да произнесе:

— Вече ми отне живота веднъж. — И добави думите, които бяха най-трудни за изричане; думи, които се бе упражнявала да повтаря от момента, когато я бяха намерили в коридора: — Нека Бог ви прости — каза тя.

Отначало си помисли, че той е стрелял и е пробил дупка в главата й, че по някакъв начин се е преобразила, без да усеща болка, че се е издигнала над собственото си тяло и чува изстрела отдалеч, по-скоро като пукот на фойерверки, а не като последния звук, който някога щеше да чуе.

Изведнъж в стаята избухна светлина и тя осъзна, че може да види тази светлина. Последваха още фойерверки. И тя разбра, че не той е дръпнал спусъка. Беше се извъртял към прозореца, застинал пред спектакъла, който се разиграваше отвън.

По-младият мъж, който я бе открил, нахлу през вратата с паника в очите:

— Шефе?

Сега и тя чу стрелбата — кратки приплясквания и отсечен пукот.

Филип се бе вцепенил, докато си представяше как гостите му изпадат в паника при звука от стрелбата и как хукват към колите си.

70.

— Почакайте — нареди Ларсън на двете деца, когато първите снопове светлина се отразиха в ниските облаци над резиденцията. Напомниха му за Четвърти юли, за празненства и прекалено много пиене. Слаб и изнемощял от загубата на кръв, с рани, всяка от които безмилостно пареше от солената му пот, Ларсън се чувстваше по-зле, отколкото беше. Повечето от порязванията бяха повърхностни, никое не застрашаваше живота му и въпреки това усещаше, че отпада бързо.

Отпред Пени яздеше без седло, вкопчена в гривата на коня. Момчето — Адам, както най-сетне бе казало на Ларсън, бе прегърнало кръста на Пени, защото не бе свикнало с коне. Ларсън поведе ниския як кон за юздата първо в ход, после в тръс по пътека, която водеше на запад. Пред стаята с такъмите бе открил ламинирана карта на пътищата и пътеките в имението и сега я виждаше в главата си. Щяха да излязат на три главни отклонения — две надясно и едно наляво, за да стигнат източната граница на имението. Там трябваше да се срещне със сиатълските полицаи, макар да не гореше от желание да види самия Ротем. Хемп и Стъби щяха да бъдат радост за очите. Но единственото важно нещо сега бе да е заедно с Пени и Хоуп.

Когато започна стрелбата, той прецени, че шансовете на Хоуп са силно намалели. Щом имението бе нападнато, щяха бързо да се отърват от излишния багаж. Почти би повярвал, че вече е мъртва, ако не бе получил второто съобщение от своя мобилен телефон:

ММ 3 ет.

„Меридън Манър“, третият етаж. Беше пристигнало точно преди първите експлозии. Поне му даваше слаба надежда, че е избягала или е спечелила време.

— Светулка! — разнесе се глас зад него.

Двама облечени в черно командоси изникнаха едновременно иззад Ларсън. Единият пое юздите на коня, другият, вдигнал автомата, продължаваше да държи околността под прицел, непрестанно движейки се напред-назад.

— Възможно най-далеч — инструктира ги Ларсън — по възможно най-бързия начин.

— Разбрано.

Протегна се и докосна малката ръчичка на Пени.

— Страхотно се справяш — каза той.

— Но къде е мама? — попита тя.

Двете деца се бяха държали изненадващо добре, като Пени бе лидерът през цялото време.

— Отивам да я доведа — отвърна Ларсън. Командосът тръгна бегом, повел коня. Децата се хванаха здраво.

Ларсън се върна на пътеката и хукна.

71.

Ла Моя стоеше до задната порта на имението. Изчака шофьора на навигатора да слезе и да я отключи. Продължи да чака, докато мъжът пъхна ключа в катинара и го завъртя. Катинарът се отвори с изщракване и мъжът го махна от вратата заедно с веригата.

Тогава излезе от сянката и спокойно обяви: „Полиция“.

Шофьорът трепна от изненада и се пресегна за пистолета си. На не повече от метър, Ла Моя натисна спусъка и пръсна капачката на коляното на човека. Когато шофьорът се завъртя, изкрещя и падна на земята, Ла Моя забеляза как някой вътре в колата се провира от задната към седалката на шофьора. Можеше да стреля по него, но докато от всеки прозорец не щръкнеха пистолети, разполагаше с по-добър избор.

Вместо това той бавно преброи наум — всъщност си тананикаше. Точно когато мъжът се плъзна зад волана, Ла Моя стреля няколко пъти в предната броня на колата. Един, два, три, четири… С петия изстрел улучи G-точката и въздушните възглавници отпред се задействаха, надуха се и отхвърлиха главата и тялото на шофьора назад към седалката като огромна ръкавица на юмрука на Мохамед Али.

Тогава тръгна напред с пистолет, насочен право в лицето на мераклията, готов да изпрати първия, който помръдне, на среща със Създателя.

Рязко отвори вратата на шофьора, като не забеляза жената отзад, преди да се включи осветлението на купето. Имаше нужда от медицинска помощ. Той самият би могъл да я закара — беше истинско удоволствие да покараш навигатор.

Разпозна мъжа зад волана — Рикардо Ромеро. Беше си научил урока.

— Съжалявам — каза Ла Моя. — Пътят е затворен.

72.

Ларсън не изгаряше от желание да се втурне в престрелка, но го прие като необходимо зло, докато пухтеше нагоре по хълма с видимо накуцване.

Стигна до стълпотворение от хаотично паркирани черни коли, които се надпреварваха за стартова позиция. Една от колите даде назад по тревата и се изстреля сред ветрила от кал от двете страни. Последва я друга. И двете минаха на сантиметри от Ларсън, като едва не го прегазиха, но никой не му обърна внимание. Вероятно никой не го забеляза. Вероятно не беше там.

Може би беше умрял под бараката и сега живееше в някакво последно измерение, което не съществува никъде, освен в главата му.

Ротем бе режисирал забележителен спектакъл. Когато го слушаше, човек оставаше с впечатлението, че стотина агенти провеждат акция, макар Ларсън да знаеше, че вероятно са много по-малко. Тъй като нямаше организирана съпротива, на изстрелите се отвръщаше спорадично, като голяма част от охраната на резиденцията очевидно вече беше изчезнала без предупреждение.

Сред този адски тътен Ларсън директно се насочи към входната врата на резиденцията. Щом се озова вътре, обърна гръб на това, което изглеждаше като малка война, и се озова в пищен, великолепен свят. Ромеро не се бяха скъпили за уединението си в имението.

В антрето зърна отражението си в инкрустирано със злато огледало, по-голямо от човешки ръст. Удиви се на ходещия ужас в него и се извърна. Не можа да се познае. С разкъсани ръкави и крачоли, окървавен, като дори черната канадка, в която бе облечен, бе потъмняла още повече, Ларсън стигна до централното стълбище и се заизкачва нагоре, като трудно вдигаше непослушните си крака; отказваха да помръднат въпреки отчаянието, което го тласкаше.

Отправи се към третия етаж с пистолет в ръка.

Прекъсването на електричеството без съмнение бе дело на Ротем. Вече в близост до резиденцията се усети ударната вълна от експлозията на паралитична граната, която разтърси прозорците. Предназначението на гранатите бе да създават налягане с цел спукване на синусите и тъпанчетата в затворено помещение; използването им на открито обаче бе неефективно, но впечатляващо от гледна точка на пиротехниката и намирисваше на Хемптън и Стъбълфийлд и методите на собствения му отряд за зашеметяване на беглеца, преди да бъде нанесен последният удар.

Пронизваща бяла светлина проникна през прозорците и освети коридорите на горния етаж. Изкачваше се нагоре под показното великолепие на дузината портрети на старци с издадени челюсти, с горди назидателни изражения и стикове за голф в ръка.

В далечината се долавяше воят на приближаващи се сирени. Подкрепление. Глупава тактика, що се отнася до Хоуп. Сирените щяха да подплашат тъмничарите й и щяха значително да съкратят живота й. Ако вече не беше мъртва.

73.

Мъжът я държеше отзад през шията с една ръка и залиташе ту към прозорците, ту към вратата, напред-назад, като пиян танцьор.

Звукът отвън напомняше десанта в Нормандия.

Той заваляше думите, но говореше високо просто за да чуе собствения си глас.

— Толкова време да искам да умреш заради това, което знаеш… — Измина около минута, преди да завърши мисълта си: — … и ето те тук, но по-ценна за мен жива.

Тя имаше достатъчно ум в главата да не се опитва да говори, защото всеки път, когато отвореше уста, той притискаше по-силно гърлото й почти до безсъзнание. През няколкото кратки минути под обсада Хоуп започна да разбира, че няма да умре като победена жертва. Макар и победена, сега тя играеше, не оказваше съпротива, докато търсеше благоприятна възможност. Обучението й като защитен свидетел се настани обратно в съзнанието й. Лакти. Пети. Слабините на противника. Гръкляна. Бяха й казвали, че приложението на натиск, по-голям от четири килограма, във възходяща посока е достатъчен да откъсне човешко ухо. Ангажирано с подобни мисли, съзнанието й се намираше в състояние на напрегнато очакване, в което времето, звуците и жестовете сякаш се сливаха, а самоувереността й растеше. Беше стигнала дотук съвсем сама.

„Не трябваше да ме оставяш жива, помисли си тя.“

Нейният миг настъпи по-рано, отколкото бе очаквала. Прие го като дар и не възнамеряваше да го изпусне. Дойде като двоен удар. Първо, ослепителен блясък, много по-жив, по-истински от предишните. Огнено кълбо, толкова ярко, че обля стаята в синкави отблясъци. Почти незабавно последва мощна звукова вълна, която проникна дълбоко в костите й, раздроби два прозореца и напука трети. Посипа се стъкло, сякаш някой келнер бе изпуснал поднос. Хоуп се люшна напред, използва задника си като лост и рязко се изправи, като засегна челюстта на мъжа със задната част на главата си. Извъртя се наляво, освободи се от лакътя, който притискаше гърлото й, изтръгна се от менгемето на хватката му и се втурна към първия от счупените прозорци, спирайки само колкото да почисти назъбеното стъкло. Прелетя през прозореца като атлет три етажа надолу; падаше, разперила ръце, когато видя двата контейнера малко вляво. Разбра, че преценката й е погрешна, че не е избрала верния прозорец. Нямаше значение, беше се освободила от него, падаше свободно и махаше с ръце като тийнейджър, който скача от скала в езерото отдолу. Нейното езеро бе асфалтът, а приземяването — трагично.

* * *

Обзет от неверие, Филип гледаше как единствената му възможност да се спазари излита през прозореца като Питър Пан. Съвършенството на скока й — нещо, което самият той никога не би могъл да направи, — толкова го разяри, че се втурна към счупения прозорец, наведе се и насочи пистолета надолу към рухналото, осакатено тяло. Стреля, без да вижда добре от дима и бъркотията. Пропусна и двата пъти. Сега се прицели по-внимателно, изпълнен с решимост да приключи с това; насочи дулото и го фиксира върху проснатата фигура.

Внезапно с крайчеца на окото си зърна червената светлинка с големина на светулка върху гърдите си и първата му реакция, като на всеки, който забележи оса или пчела върху себе си, бе да я отърси. Но тя не отлетя, защото не бе насекомо. Последната му мисъл бе, че знае какво е това: лазерният мерник на снайпер, фиксирал червена точка в средата на гърдите му.

След това — дупка. Разкъсване в момента, когато едрокалибреният куршум излезе през отвор, пет пъти по-голям от този на влизане.

Филип бе хвърлен назад, сякаш бе блъснат от камион, разперил ръце настрани, върху пластовете раздробено стъкло.

74.

Стигнал дъното на коридора на горния етаж, Ларсън чу два изстрела в непосредствена близост. Звук от екзекуция. Отиде до вратата, ритна я, вдигнал оръжие, но единственото, което видя, бе добре облечен мъж мъртъв на пода сред море от раздробено стъкло. Никаква кръв, отворени очи, мъртъв.

Щеше да излезе, когато забеляза синята пластмаса от строшения си мобилен телефон на килима пред празния тапициран стол.

Провери шкафовете. Завъртя се в средата на стаята, убеден, че тя е тук. Умът му сглоби счупените прозорци, мъртвия тип в скъпи дрехи, убит там, където бе стоял, и се втурна да погледне навън.

Ако съзнанието му бе изчистено от емоции, ако бе способен да разсъди как мъжът се е озовал мъртъв на пода, никога нямаше да се приближи до отворения прозорец. Но сега отчаяно желаеше да я види и разбра, без никой да му казва, разбра без каквито и да било доказателства, че Хоуп е скочила.

Видя я долу на асфалта да се гърчи от болката в счупените си кости. Тя също го видя, точно преди това да се случи. Установи връзка с нея, дали очи с очи, а може би сърце със сърце, въпреки разстоянието на трите етажа, с глока в ръка.

Червено кръгче присветна върху якето му. Като светулка.

Вдигна глава да посрещне нервния снайперист някъде там, в мрака, когато… парване от ужилване на пчела и светът изчезна.

75.

Звук от аплодисменти. Сякаш идващ от небето. Или като пляскане с крила. Ангели във вихри бяла светлина, неземни песнопения, преливащи във вой. А сега — мрак, разкъсван от искрящия вятър и лицата на демони в пулсиращо червено, надвесени над него. Той — центърът на внимание, точката на пресичане. Точно така си го беше представял, с изключение на напрегнатите лица на Хемптън, Стъбълфийлд и Ротем, които се мръщеха към него, сякаш бе направил нещо лошо.

— Оставете ме на мира — искаше му се да каже. — Оставете ме да си умра спокойно.

Ако това бе смъртта, то тя бе всичко друго, но не и покой.

— Засекли са отличителните знаци — беше Ротем, чийто глас надвикваше рева на черния хеликоптер „Бел“ — защото той се оказа източникът на повея, на монотонните аплодисменти и на проблясващите червени светлини. Светлините от белите прожектори идваха от хеликоптерите на пресата, надвесени отгоре.

— Лъчът им хвана обозначението на якето ти. — Ротем посочи към белия герб на Братството на полицията върху гърдите на заетата от Ларсън канадка.

— Трепнал е, когато е стрелял — изкрещя Хемптън. — Отнесъл ти е ключицата и част от рамото, но ти е оставил сърцето.

На устата му имаше кислородна маска, на ръцете му — системи. Опита се да каже нещо, но не му достигаше въздух, нито пък можеше да оформи някакви думи. Сякаш бе попаднал в нечие чуждо тяло, което не знаеше как да управлява.

Парамедиците го вдигнаха и го предадоха на колегите си в хеликоптера.

— С теб сме — чу вика на Хемптън.

Ларсън усети, че обръщат носилката му в друга посока и я слагат долу. Вихрушка от ръце в тънки найлонови ръкавици се изви над него, докато премятаха и затягаха ремъци. Само да можеше да проговори, вероятно някой щеше да му каже, затова опита отново, но устните му отказваха да се подчинят, съзнанието му бе плетеница от живот след смъртта, от молитви и от разкаяние. Неописуем миг.

Червените и белите светлини все още ритмично проблясваха — единствената реалност, която го убеждаваше, че наистина може да е жив. Мечта? Пожелание?

Изведнъж разбра, че сигурно е мечта, защото се оказа, че хеликоптерът е подготвен да пренесе двама души, не само един. Две носилки, една до друга, с неръждаеми поставки за системи за венозни вливания над тях. И ето, тя лежеше до него, с отворени очи, които търсеха погледа му. Това означаваше, че тя също трябва да е жива, или че и двамата са умрели, озовавайки се на едно и също място, което ни най-малко нямаше да го изненада.

Забеляза раните по краката й и изпълнената с обич нежност в очите й, което потвърди предположението му, че сигурно е в Рая; нямаше нищо против.

Най-сетне думите си пробиха път или поне той чу собствения си глас; по-късно, през дните и месеците, които щяха да последват, той щеше да се пита дали наистина й го бе казал:

— Тя има твоите очи.

Ръката й потръпна, пръстите се протегнаха от края на обвитата с найлонови ленти ръка. Протегна се към него, към неговата ръка, той също призова цялата си сила да протегне показалеца си към нея. Очите й се наляха, сълзи заструиха по бузите й, като оставяха бели следи сред спечената кал по лицето й.

Пръстите им не се докоснаха, само потръпнаха във въздуха едни към други, когато хеликоптерът се разтресе и затрещя, докато излиташе. Ларсън се опита да накара озъбената си от болката уста да докара някакво подобие на усмивка, но не разбра дали се е получило.

76.

Ларсън натискаше греблата, преодолявайки съпротивата на тъканите си и схващането в лявото рамо, което достигна до точката на болка, и се отпусна обратно.

Имаше нещо в Горния полуостров на Мичиган. Може би ароматът или мрачните води, начинът, по който гората пропълзява до брега, и дърветата, които се отразяваха като войници, застанали мирно.

Във въздуха кръжаха мушици и се носеха уханията на ранното лято — ароматът на цъфтящи овошки, понесен от свеж полъх откъм Канада. Дочу жизнерадостното, напевно чуруликане на червенокрил кос, усети ритъма на греблата, които потъваха и загребваха огледалната повърхност на езерото. Заслуша се в радостните викове и тупкането на крачетата по крайбрежната ивица, докато се опитваха да не изостават от него. Пени беше бърз бегач.

Обърна се да погледне подскачащата й руса главица, здравото малко телце, което тичаше по пътеката в розови шорти и бяло потниче.

— Закуска! — извика тя, когато разбра, че гледа към нея.

Срещнаха се на кея и тя му помогна да изтегли и прибере лодката в стария хангар, да изсуши греблата и такелажа. Разказа му съня, който бе сънувала снощи, в едно задъхано изречение, изпълнено с принцеси и вълшебни питиета, а също и с дървета, които могат да говорят. Продължиха покрай хангара по пътеката към вилата, известна с името „Бебешко дихание“. Докато се озоват на задната веранда, обрамчена с красиви едногодишни растения, Хоуп бе слязла да ги посрещне с бинокъл в ръка. Щом я видя, Ларсън намали ход. Пени се втурна покрай него, привлечена от миризмата на цвъртящия бекон. Хоуп бе видимо обезпокоена.

— Какво има? — попита той.

— Моторницата — каза тя и посочи бялата точица в далечината, която се приближаваше. Зад нея се виждаше гъстата зеленина на сушата. През бинокъла отчетливо се открояваше яркосиньото знаменце. Хоуп знаеше какво значи това: разпоредбите относно акваторията на острова бяха строги. — Ти си я поръчал, иначе нямаше да идва насам.

— Да — отвърна той. — Аз я извиках. Но няма да ходя никъде. Не е това. Идваш ли с мен?

Ротем бе убедил Ларсън и Хоуп да останат под закрила не само по време на процеса срещу Рикардо Ромеро, но и до произнасянето на присъдата му. Сега, когато до процеса оставаха по-малко от три месеца, настояването към тях от страна на Министерството на правосъдието бе да поддържат „нулево присъствие“, както през изминалите няколко месеца. Човекът, който караше моторницата, бе от федералния патрул.

— Не е време за смяната — напомни тя.

Най-близкото селище се намираше на около пет километра от езерото, край един завой на югоизток, на около двайсет минути път с моторница. Провизиите им се доставяха два пъти седмично. На остров 24–7 дежуреха двама федерални шерифи, като се сменяха по три пъти на ден.

— Просто ела с мен, моля те — каза Ларсън.

Тя пусна бинокъла, който висеше на врата й, предизвикателно кръстоса ръце и го придружи надолу към кея.

— Мислех, че ни напускаш — каза тя.

— Даа, така е.

Хоуп не каза нищо, докато вървяха по пътеката. Ларсън попиваше звуците, гледките, миризмите.

— Това място е нещо специално — каза той.

— Само защото сме заедно — отвърна тя.

— Дяволски си права.

— Ще го обсъдим ли? — попита тя.

Две катерички изцвърчаха и скокнаха да се гонят над главите им; ноктите им драскаха по корите на дърветата, докато тичаха нагоре. Тя попита:

— Лаена? Твоята най-важна задача.

Макар да се бе заклел да пази тайна, Ларсън й дължеше обяснение, независимо от всичко, независимо от това, че му липсваха някои важни подробности. Беше отлагал, докато тя не го попита.

— Дискът, който бе предмет на търга, бе засегнат от куршум. Намираше се в горния джоб на Филип Ромеро.

— Сериозно?

— Кълна се в Бога.

— Шерифът с Библията в джоба? — попита тя скептично.

— Само че това не го спаси — подчерта Ларсън.

— Но самият списък?

— Компютърът на Катрина Ромеро бе иззет. Тя е съставила списъка за Филип. Марковиц го е изпращал на нейния електронен адрес. Срещу нея са повдигнати обвинения по множество параграфи, но доколкото ми е известно, не е получила присъда.

— А свидетелите?

— Загубихме няколко. По-малко, отколкото предполагахме. От Правосъдието преместиха около петстотин нарочени за първостепенни по важност. Сериозна мисия. Имало е няколко ранни пенсионирания и размествания вътре в самата Програма.

Погледът му непрекъснато се връщаше към водата. Никога нямаше да му омръзне да я гледа.

— Дигитализацията на списъка се преглежда отново. Няма начин да върнат ръчната обработка, така че е въпрос на време и изнамиране на начин това да не се повтори в бъдеще. Става дума за правителството обаче, имай го предвид. Ще им трябват поне няколко години да предложат план и дотогава списъкът ще е загубил давност. До известна степен той винаги ще е уязвим.

— Ами децата на Катрина?

Той се спря, извърна се и я погледна.

— Нямам отговор на това.

— Не би трябвало те да се окажат жертви.

— Не. Никой не трябва да се оказва жертва.

— Но става дума за деца!

— Разбирам те.

Не споменаха Паоло. Не споменаха присъствието на Ларсън на кремацията му, защото той трябваше да бъде свидетел на превръщането му в прах. Седемнайсет членове на бившата „фамилия“ Ромеро бяха заловени и вкарани в затвора. Подобно на Паоло, империята на Рикардо се превърна в прах.

Ларсън я поведе надолу по пътеката към брега.

Стигнаха кея и Хоуп вдигна бинокъла да се увери кой кара моторницата; подаде го на Ларсън да направи същото.

— Това е Невил — каза той.

— Трябва да ти кажа, че това изобщо не ми харесва. — Беше извърнала поглед от него, когато продължи: — Не искам да те загубя, Ларс.

— Ще трябва да се върнем към света. Сама го разбираш, нали? Шест месеца, година… Знам, че сме говорили за това, но не забравяй, че ще се окаже различно, когато трябва да си пазаруваме сами, да ходим в химическото чистене, да караме Пени на футбол. Колкото и да е неудобно, че сме изолирани, ние сме разглезени. Просто ще се окаже дяволски различно.

— А пък аз го очаквам с нетърпение. Моторницата забави, дирята й отслабна и инерцията я доведе до пристанчето; отне повече време, отколкото всеки от тях би искал.

— Значи това е някаква изненада, така ли да го разбирам? — попита тя и Ларсън отвърна:

— Обещанието си е обещание. Тя го погледна с любопитство.

Невил, който караше моторницата, даде на заден и разпени водата, докато Ларсън изтегляше въжето и го привързваше към дока.

— Специална доставка — обяви Невил, докато закотвяше моторницата.

Тръгна напред, отвори каютата, слезе по стръмните стълби и се изгуби от погледа им. Появи се отново минута по-късно; под дясната му ръка имаше кученце с пясъчна козина.

— О, Ларс! — извика Хоуп радостно.

— Женско е. Помияр. Наполовина овчарка, наполовина хрътка.

— Прилича на афганска хрътка.

— Това е хрътка. Породата се нарича салуки.

Невил подаде кутрето на Хоуп, която го гушна и повдигна муцунката му към лицето си. Бе наградена с щедро облизване. Разсмя се, а кученцето отново я облиза.

— Запознай се с Кайро — каза Ларсън.

Хоуп вдигна поглед; очите й бяха пълни със сълзи.

Невил подаде на Ларсън няколко вестника — Ню Йорк Таймс, Уол Стрийт Джърнъл, Детройт Фрий Прес — и Ларсън му поблагодари.

— Отразяват изминалите четири дни — осведоми го Невил.

Измъкна огромен пакет с кучешка храна и няколко плика с аксесоари, включително и две книги за обучение на кучета.

Нямаше писма, дори за Ларсън. За целия свят той бе престанал да съществува след онази нощ северно от Сиатъл. Дори Хемптън и Стъбълфийлд не знаеха къде е.

— До четвъртък — каза Невил, докато Ларсън отвързваше въжетата на лодката.

Ларсън отблъсна моторницата от кея и двигателят запърпори. Махна с ръка и още веднъж му благодари. Невил се престори, че отдава чест, и отплава.

Ларсън остави храната, но взе пликовете.

— Ще изяде яденето — каза Хоуп.

— Дано — отвърна Ларсън.

Прехвърли пликовете в другата си ръка и прегърна Хоуп. Не му се искаше да напусне това място, но не мислеше така за неговата същност. Бе решил да попита Ротем дали би имало някакъв начин един ден да го откупи от правителството, ако можеше да си го позволи. Нямаше закон срещу мечтателите.

— Толкова е сладка! — изчурулика Хоуп.

Ларсън я притисна до себе си.

— Да, така е — отвърна той.

Двамата поеха обратно по пътя към дървената хижа.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.